ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
24 березня 2026 року
м. Харків 
справа № 646/4171/25
провадження № 22-ц/818/1067/26;
провадження № 22-ц/818/1373/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
Суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участі секретаря Шнайдер Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна спільної сумісної власності подружжя за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 адвоката Канделакі Володимира Михайловича на рішення Основ`янського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Основ`янського районного суду м.Харкова від 04 листопада 2025 року, постановлене під головуванням судді Білінської О.В.,-
в с т а н о в и в :
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна спільної сумісної власності подружжя. Просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,5 кв.м., житловою - 44,5 кв.м., стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Основ`янського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2025 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 68,5 кв.м., житловою площею - 44,5 кв.м., що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3200 грн. 
Додатковим рішенням Основ`янського районного суду м.Харкова від 04 листопада 2025 року заяву представника позивача - адвоката Петренко О.В. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн. В задоволенні заяви в іншій частині відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Канделакі Володимир Михайлович просить рішення суду та додаткове рішення суду – скасувати, та ухвалити нові судові рішення про відмову в задоволенні в повному обсязі. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Вказує, що позивачем не доведено, що спірне майно є спільним майном подружжя. Зазначала, що доказів на підтвердження наявності у нього офіційного заробітку на території України матеріали справи не містять. Кошти витрачені на купівлю квартири витрачені із її заощаджень, які були в неї ще до укладення шлюбу з позивачем, а також частково кошти надавались її батьками. Тому підстав для поділу майна, як спільного майна подружжя є безпідставним.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, вважає їх неспівмірними та завищеними із наданими послугами адвокатом під час розгляд справи, а тому додаткове рішення також підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні зазначеної заяви.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, відповідно до вимогст.367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_2 придбана нею за кошти, які належали їй особисто, та неспростована презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру, тому суд вважав встановленим та доведеним факт, що спірна квартира АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана в період шлюбу, за їх спільні кошти, незалежно від того, що оформлена та зареєстрована за відповідачем. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя та вважав за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,5 кв.м., житловою - 44,5 кв.м., що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Задовольняючи частково клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені в повному обсязі, оцінюючи обґрунтованість заяви представника позивача, в контексті положення частини четвертої статті 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, вважає, що заявлена представника позивача сума є неспівмірною та підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 20000,00 грн на користь відповідача позивача.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 18 липня 2014 року сторони зареєстрували шлюб (а.с.8).
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.04.2025 року у справі № 646/1186/25 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.9).
Згідно з договором купівлі-продажу від 18.12.2019 року, продавці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 , вартість – 866000,00 грн (а.с. 5-6).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.12.2019 року № 193616948, на підставі договору купівлі-продажу № 1475 від 18.12.2019 року, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 (а.с.7).
На виконання ухвали суду від 15.05.2025 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. надано копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2019 року за реєстровим № 1475 (а.с.59-88).
Як вбачається із заяви № 1474, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О., ОСОБА_1  надав згоду на купівлю його дружиною – ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 (а.с.70).
В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 посилався на те, що 18 липня 2014 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2 , який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про що був складений відповідний актовий запис № 590, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна донька – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився спільний син – ОСОБА_6 . 01 квітня 2025 року рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 646/1186/25 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. За час шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 18.12.2019 року. Спірне майно було оформлено на відповідачку ОСОБА_2 . У п. 9.3. Договору купівлі-продажу зазначено, що згода чоловіка Покупця - ОСОБА_1 на купівлю квартири отримано, що підтверджується заявою від 18.12.2019 року, справжність підпису на якій засвідчено ПН ХМНО Горша А.О., за реєстровим №1474. Квартира складається з 3х кімнат загальною площею 68,5 кв.м., житловою - 44,5 кв.м., що підтверджується технічним паспортом. Фактично квартира куплена на кошти позивача, які він отримав, як заробітну плату. Відповідач не працювала у зв`язку з доглядом за дітьми. Враховуючи, що спірна квартира була придбана подружжям у шлюбі, то вона належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. Отже, частки у праві власності є рівними та становлять по 1/2 частині. Оскільки відповідачка не визнає право позивача на 1/2 частину даної квартири, то позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).
Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.
Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.
Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Матеріали справи свідчать про те, що спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , була набута сторонами під час зареєстрованого шлюбу.
Обґрунтовуючи свої доводи ОСОБА_2 посилалась на те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти.
Згідно з частинами першою – третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Разом з тим всупереч зазначеним вимогам ОСОБА_2 не надала суду належних і допустимих доказів, що спірна квартира придбана за її особисті кошти. 
Посилання відповідачки на той факт, що в матеріалах справи відсутнє підтвердження офіційного працевлаштування ОСОБА_1 , а також те , що кошти належали їй ще до укладення шлюбу, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки з даних тверджень без наявності доказів у матеріалах справи неможливо встановити наявність коштів в розмірі вартості спірної квартири на час її придбання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторонами, всупереч вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростували презумпцію належності спірної квартири до їх спільного, як подружжя, майна, або частка одного з подружжя у придбанні даного майна є більшою.

Висновок суду першої інстанції щодо недоведеності факту, що спірна квартира була придбана за рахунок особистих коштів відповідачки, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі справа № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Згідно ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2 ст.77, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири за особисті кошти.
Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи. Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Щодо витрат на правову допомогу, судова колегіє виходить з наступного.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої – четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Крім того, суд апеляційної інстанції, враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Так, матеріали справи свідчать, що 02.05.2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Петренко О.В. укладено договір про надання професійної правничої допомоги.
На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу строною позивача до суду першої інстанції надано:
- копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02.05.2025 року;
- акт виконаних робіт наданих послуг від 24.07.2025 року, відповідно до якого адвокатом Петренко О.В. надано наступні послуги: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань від 02.05.2025 року (1 година, 2000 грн.); ознайомлення з наданими документами та їх аналіз (0,5 год., 1000 грн.); підготовка проекту позовної заяви та її погодження 02.05.2025 року – 05.05.2025 року (3 год., 6000 грн.); складання позовної заяви, оформлення примірників для іншої сторони, відправлення 06.05.2025 року (2 год., 4000 грн.); складання заяви про витребування доказів від 06.05.2025 року (1 год., 2000 грн.); складання заяви про усунення недоліків від 13.05.2025 року (1 год, 2000 грн); складання заяви про закриття підготовчого засідання у відсутність сторони від 11.06.2025 року (1 год, 2000 грн.); складання заперечення на клопотання про зупинення провадження від 28.07.2025 р. (2 год, 4000 грн); складання адвокатського запиту до ПН ХМНО Горша А.О. 91 год., 2000 грн.); участь у судових засіданнях, в т.ч., явка до суду 11.06.2025 року, , 10.07.2025 року, 29.07.2025 року, 10.09.2025 року, 08.10.2025 року ( 5 год., 10000 грн); ознайомлення з відзивом та його аналіз (1 год., 2000 грн.); вивчення судової практики та аналіз правових позицій ВС (1,5 год.. 3000 грн.); всього – 40000,00 грн.; 
- квитанція до прибуткового касового ордера №б/н від 09.10.2025 року на суму 40000,00 грн.
З акту виконаних робіт вбачається, що адвокатом надані послуги, зокрема, складання заяви про усунення недоліків від 13.05.2025 року (1 год, 2000 грн). 
При цьому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати за складення заяви про усунення недоліків позовної заяви внаслідок залишення позовної заяви без руху, у зв`язку із невідповідністю вимогам ЦПК, не можуть бути покладені на відповідача. 
Також, суд першої інстанції не погодився із зазначеними датами щодо участі представника позивача у судових засіданнях: 11.06.2025 року, 10.07.2025 року, 29.07.2025 року, 10.09.2025 року, 08.10.2025 року. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, судові засідання фактично відбулись лише 29.07.2025 року, 08.10.2027 року, а до суду представник позивача з`явилась 11.06.2025 року, 10.09.2025 року.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження наданих послуг адвокатом надано разом із заявою про ухвалення додаткового рішення: копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02.05.2025 року; акт виконаних робіт наданих послуг від 24.07.2025 року, відповідно до якого адвокатом Петренко О.В. надано наступні послуги: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань від 02.05.2025 року (1 година, 2000 грн.); ознайомлення з наданими документами та їх аналіз (0,5 год., 1000 грн.); підготовка проекту позовної заяви та її погодження 02.05.2025 року – 05.05.2025 року (3 год., 6000 грн.); складання позовної заяви, оформлення примірників для іншої сторони, відправлення 06.05.2025 року (2 год., 4000 грн.); складання заяви про витребування доказів від 06.05.2025 року (1 год., 2000 грн.); складання заяви про усунення недоліків від 13.05.2025 року (1 год, 2000 грн); складання заяви про закриття підготовчого засідання у відсутність сторони від 11.06.2025 року (1 год, 2000 грн.); складання заперечення на клопотання про зупинення провадження від 28.07.2025 року (2 год, 4000 грн); складання адвокатського запиту до ПН ХМНО Горша А.О. 91 год., 2000 грн.); участь у судових засіданнях, в т.ч., явка до суду 11.06.2025 року, , 10.07.2025 року, 29.07.2025 року, 10.09.2025 року, 08.10.2025 року ( 5 год., 10000 грн); ознайомлення з відзивом та його аналіз (1 год., 2000 грн.); вивчення судової практики та аналіз правових позицій ВС (1,5 год.. 3000 грн.); всього – 40000,00 грн.; квитанція до прибуткового касового ордера №б/н від 09.10.2025 року на суму 40000,00 грн.
Частиною 6 та 7 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Оскільки судом першої інстанції детально вивчено надані представником позивача докази щодо фактично витраченого часу під час розгляду справи в суді першої інстанції із співмірністю заявленим вимогам, суд першої інстанції дійшов висновку про неспівмірність наданого адвокатом обсягу послуг з їх вартістю (40 000,00 грн.), складністю справи, затраченим часом на надання таких послуг, а тому заявлені витрати невідповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру. 
З урахуванням вимог розумності та справедливості, суд визначив розмір витрат на правничу допомогу в сумі 20 000 грн.
Підстав для зменшення визначеного судом розміру витрат на правничу допомогу колегія суддів не вбачає.
Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що додаткове рішення слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 адвоката Канделакі Володимира Михайловича - залишити без задоволення.
Рішення Основ`янського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2025 року та додаткове рішення Основ`янського районного суду м.Харкова від 04 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:    О.В. Маміна
Судді:    Ю.М. Мальований
О.Ю. Тичкова