ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року	Львів	Справа № 380/797/25 пров. № А/857/30884/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року (головуючий суддя Андрусів У.Б.), ухвалене у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін у м. Львів у справі № 380/797/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В :

16.01.2025 ОСОБА_1 (далі – позивач) подав позов до суду до Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (далі – відповідач), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №1281949923-2024-2 від 26.09.2024 про призначення допомоги переміщеним особам на проживання; зобов`язати Шевченківський відділ соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради призначити ОСОБА_1 з вересня 2024 року допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам відповідно до п. 13-2 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №332.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 26.09.2024 №1281949923-2024-2. Зобов`язано Шевченківський відділ соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.09.2024 про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.09.2024 та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені обставини свідчать про дотримання вимог, які в сукупності дають право позивачу на виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам відповідно до пп. 2 п. 13-2 порядку №322. При цьому суд зазначив, що в оскаржуваному акті індивідуальної відповідач не зазначив, яким саме вимогам порядку №332 не відповідає позивач, у зв`язку з чим відмовлено у призначенні/продовженні допомоги внутрішньо переміщеним особам. Викладене свідчить про те, що відповідач не дав належну оцінку всім доданим до заяви документам, що підтверджує формальний розгляд заяви. Враховуючи наведене та дискреційні повноваження відповідача, суд дійшов висновку, що друга позовна вимога підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути по суті заяву позивача від 26.09.2024 про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.09.2024, та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року по справі № 380/797/25 в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 26 вересня 2024 року про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 вересня 2024 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Шевченківський відділ соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради призначити ОСОБА_1 з вересня 2024 року допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам відповідно до п. 13-2 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМ України № 332 від 20 березня 2022 року. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд, встановивши протиправність відмови у наданні пільги, має право зобов`язати відповідача її надати, якщо підстави для цього наявні і не вимагають додаткової оцінки. Виплата соціальних виплат у разі відповідності особи встановленим критеріям не є предметом розсуду. У такому разі суд має право зобов`язати орган здійснити виплату. Суд першої інстанції не виконав свого обов`язку щодо повного захисту порушеного права. Відповідно до ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд має в резолютивній частині рішення зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач. У цій справі суд уже встановив усі обставини, необхідні для надання допомоги. Відповідно, повторний розгляд заяви не є необхідним, адже право позивача є доведеним. Суд мав не просто скасувати протиправне рішення, а вжити заходів для реального поновлення порушеного права. Таким чином, рішення суду в оскарженій частині суперечить практиці Верховного Суду; порушує принцип ефективного судового захисту; ґрунтується на неправильному тлумаченні поняття дискреції; фактично не захищає, а лише відкладає реалізацію права позивача.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідно до підпункту 2 пункту 13-2 Порядку №332, ОСОБА_1 як непрацююча особа, яка зареєструвалася у в центрі зайнятості як безробітна або як така, що шукає роботу буде мати право на отримання допомоги внутрішньо переміщеним сім`ям лише у випадку, якщо у складі його сім`ї будуть діти, які відвідують заклади дошкільної освіти та/або навчаються у закладах загальної середньої освіти. Оскільки ОСОБА_1 , як отримувач допомоги внутрішньо переміщеним особам, не належить до категорії осіб, які мають право на виплату допомоги внутрішньо переміщеним особам відповідно до пунктів 13-1, 13-2 і 13-4 цього Порядку, а тому Шевченківським відділом соціального захисту не продовжено позивачу виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 вересня 2024 року. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі № 380/797/25; скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі № 380/797/25 в частині задоволених позивних вимог; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. 
ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому просить його апеляційну скаргу задовольнити та зазначає, що якщо він виконав всі умови (що підтверджено в рішенні суду), орган зобов`язаний виплатити допомогу – тобто він не має розсуду відмовити у виплаті допомоги, що свідчить про наявність підстав для задоволення вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу відповідну допомогу.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримав статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою від 08.07.2022 №1308-7001340919, у якій зазначено зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 .
Рішенням від 19.03.2024 №1281949923-2024-1 позивачу з 01.03.2024 призначено державну допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам на підставі постанови №332 у розмірі 2000,00 грн.
Допомогу отримував щомісячно з 01.04.2022 до 31.08.2024, що підтверджується відомостями, зазначеними у листі від 11.11.2024 №260310-вих-161653.
У відповідь на звернення від 25.03.2024 щодо отримання статусу безробітного та допомоги по безробіттю, листом від 09.04.2024 №1350.08-823/24 Львівською філією Львівського обласного центру зайнятості відмовлено у наданні статусу безробітної особи та призначенні допомоги по безробіттю у зв`язку з відсутністю військово-облікового документа з відміткою про взяття на військовий облік за місцем перебування та відомостей про останній вид зайнятості.
У відповідь на скаргу від 02.05.2024, листом від 17.05.2024 №06.1-1632/24 Львівський обласний центр зайнятості повідомив, що 16.05.2024 прийнято рішення про надання статусу безробітного з 29.02.2024 та призначення допомоги по безробіттю з 01.03.2024.
Згідно з довідкою від 25.11.2024 №1115 ОСОБА_2 перебуває на обліку як безробітний у Львівській філії Львівського обласного центру зайнятості з 25.09.2024.
Як убачається з довідки від 25.12.2024 №1117, дохід позивача з 29.02.2024 до 19.06.2024 становить 7338,71 грн.
Відповідно до виписки з карткового рахунку АТ КБ “ПриватБанк” ОСОБА_1 отримав такі доходи: станом на 05.07.2024 – 6633,20 грн; на 06.08.2024 – 9384,69 грн; на 06.09.2024 – 9457,94 грн.
26.09.2024 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам №1482.
26.09.2024 Шевченківським відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради прийнято рішення №1281949923-2024-2, яким відмовлено у призначенні ОСОБА_1 допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам у зв`язку із тим, що особа не відповідає умовам, визначеним Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. 
У відповідь на звернення від 28.10.2024, листом від 11.11.2024 №260310-вих-161653 відповідач повідомив, що позивач з 01.04.2022 до 31.08.2024 отримував допомогу у розмірі 2000,00 грн. Наголосив, що оскільки ОСОБА_1 не відповідає жодному з критеріїв, зазначених у п.13-1-13-4 порядку, зокрема не є пенсіонером, особою з інвалідністю, яка досягла 56-річного віку, а також у складі сім`ї немає дітей віком до 18 років та/або осіб до 23 років, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти в закладах професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, тому прийнято рішення про відмову в призначенні допомоги.
У відповідь на адвокатський запит від 19.12.2024 №57Б/24/А3-1, відповідач повідомив про прийняті рішення про призначення/продовження ОСОБА_1 допомоги внутрішньо переміщеним особам на проживання (від 14.07.2023, 14.07.2023, 19.03.2024). Крім того, повідомив, що рішення №1281949923-2024-2 про відмову в призначенні допомоги внутрішньо переміщеним особам на проживання ухвалене, оскільки заявник не відповідає жодному з критеріїв, зазначених у п.13-1-13-4 порядку в редакції від 25.09.2024.
Вважаючи рішення відповідача №1281949923-2024-2 від 26.09.2024 протиправним, позивач пред`явив цей позов.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки в силу приписів ст.308 КАС України сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, то суд апеляційної інстанції в цій частині оцінку рішенню не надає.
Отже, рішення суду першої інстанції підлягає перегляду тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.
Як убачається з рішення суду першої інстанції, суд згідно встановлених обставин справи дійшов висновку про те, що на момент звернення до органу соціального захисту позивач відповідав критеріям, передбаченим пп. 2 п. 13-2 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.
Згідно зі ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних і юридичних осіб від суб`єктів владних повноважень. 
Також ст. 5 КАС України гарантує кожному право на ефективний судовий захист. 
У справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» ЄСПЛ зазначив «Захист права має бути не лише формальним, а й реальним. Право на ефективний засіб правового захисту порушується, коли рішення суду не приводить до практичної реалізації прав заявника.» 
Тому ефективний спосіб захисту – це такий, який реально усуває порушення, а не лише повертає особу на початковий етап адміністративної процедури. 
Щодо дискреційних повноважень, апеляційний суд зазначає таке.
Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді справи №320/4182/20.
Верховний Суд наголосив, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:
1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо;
2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;
3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;
4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
Суд апеляційної інстанції за наслідками аналізу вказаних положень зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17 зробив наступний правовий висновок:
«…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким».
Аналогічна правова позиція неодноразово застосовувалася Верховним Судом, у тому числі й в постановах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі (від 11.09.2019 у справі №819/570/18, від 31.10.2019 у справі № 802/1224/16-а, від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а та від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18).
Апеляційний суд вважає, що у цій справі є всі підстави для того, щоб суд ефективно захисти право позивача в спосіб зобов`язання відповідача призначити та виплатити допомогу позивачу згідно його заяви, адже судом першої інстанції встановлено порушення при розгляді заяви позивача про надання йому допомоги як внутрішньо переміщеній особі, усі необхідні умови для виплати доведено, водночас закон не надає органу розсуду, тобто дискреції, щодо питання виплати у таких обставинах. 
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Аналіз норм чинного законодавства, правових позицій Верховного Суду та встановлених обставин у справі надають можливість суду апеляційної інстанції дійти висновку, що оскільки судом першої інстанції встановлено протиправність рішення відповідача, яке ним не оскаржується, судовим рішенням станом на день подання заяви про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам встановлено право позивача на допомогу відповідно до Порядку №332, а тому зазначене є підставою таку допомогу призначити та виплачувати за заявою позивача, отже позовні вимоги в цій частині теж підлягають до задоволення.
Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу стосуються суті спору щодо права на призначення допомоги і не стосуються питань, які є предметом перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, тому такі суд апеляційної інстанції не приймає до уваги. Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вимоги відзиву щодо скасування рішення суду першої інстанції і відмови у задоволенні позову є фактично вимогами апеляційної скарги. Разом з тим, апеляційна скарга відповідачем на рішення суду не подавалась.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваній частині неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою скасування судового рішення в оскаржуваній частині та задоволення позову в повному обсязі.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі № 380/797/25 – скасувати в частині зобов`язання Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26 вересня 2024 року про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 вересня 2024 року та позов в цій частині позов задовольнити.
Зобов`язати Шевченківський відділ соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (ЄДРПОУ 25261380) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з вересня 2024 року допомогу на проживання як внутрішньо переміщеній особі відповідно до п. 13-2 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМ України № 332 від 20 березня 2022 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний