ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року
м. Київ
справа № 522/1267/24-Е
провадження № 61-13691св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тарановський Дмитро Сергійович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області, в складі судді Сивкович О. А., від 21 липня 2025 року, постанову Херсонського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Бездрабко В. О., Базіль Л. В., Приходько Л. А., 
від 02 жовтня 2025 року та на додаткову постанову Херсонського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Бездрабко В. О., Базіль Л. В., Приходько Л. А., 
від 16 жовтня 2025 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У січні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері.
2. Позов мотивований тим, що сторони не перебувала у зареєстрованому шлюбі, але мають спільних малолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. 
3. Із 2021 року особисті відносини між сторонами припинено, а спілкування відбувалось виключно з питань виховання дітей.
4. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2022 року у справі № 607/5535/22, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року, місце проживання дітей визначено з матір`ю.
5.  ОСОБА_1 вказує, що вона не заперечувала проти спілкування батька з дітьми та за домовленістю сторін, з метою зустрічі відповідача з дітьми, 
22 грудня 2023 року надала нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд дітей за межі України у супроводі третіх осіб, оскільки будучи офіцером Державної прикордонної служби України (далі - ДПСУ), не могла супроводжувати їх особисто.
6. Зі слів відповідача, він не зміг приїхати в Україну, проте отримав тимчасовий прихисток в Республіці Молдова, де за домовленістю сторін мав зустрітися з дітьми. Візит мав тривати з 24 по 26 грудня 2023 року. 
7. 27 грудня 2023 року відповідач припинив виходити на зв`язок та фактично відмовився повертати дітей до їх постійного місця проживання в Україну, чим порушив судове рішення про визначення місця проживання дітей з матір`ю.
8. Посилаючись на викладене, остаточно сформулювавши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким відібрати у відповідача малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , повернувши дітей за місцем проживання матері.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
9. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 липня 
2025 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року, позов задоволено. 
Відібрано у ОСОБА_2 малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернуто їх за місцем проживання матері ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення суду в частині відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері допущено до негайного виконання.
10. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач, будучи обізнаним про рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року у справі № 607/5535/22, яким визначено місце проживання малолітніх дітей з матір`ю, отримавши від ОСОБА_1 згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон, не повернув дітей зі спливом погодженого сторонами строку, чим самовільно змінив місце проживання дітей. 
11. Суди врахували, що діти, які є громадянами України, були соціально адаптовані в Україні, забезпечені медичним та соціальним захистом. Відповідач не довів, що залишення дітей за місцем проживання матері створюватиме реальну небезпеку для їх життя та здоров`я, а їхнє повернення до матері суперечить інтересам дітей. Факт незаконного переміщення батьком дітей на територію Сирійської Арабської Республіки не може свідчити про адаптацію дітей до нових умов проживання, які перебувають за межами Батьківщини в іншому мовному та релігійному середовищі. Зміна звичайного соціального, культурного та мовного середовища дітей, порушення соціальних зв`язків впливає на їхнє подальше життя, розвиток і виховання обома батьками, до того ж ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зважаючи на малолітній вік, потребують особливої уваги з боку матері.
12. Суди розцінили поведінку батька як спосіб зловживання своїми правами з метою приховання та узаконення самоуправних дій, спрямованих на зміну місця проживання дітей, з порушенням заяви-згоди матері на тимчасовий виїзд дітей за кордон в частині строку повернення дітей та місця їхнього перебування за кордоном, всупереч постановлених судових рішень, які набрали законної сили, якими визначено місце проживання дітей з матір`ю.
13. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та захисту прав позивачки і малолітніх дітей в порядку, передбаченому статтею 162 СК України. 
14. Апеляційний суд зазначив, що відповідач не надав належних, допустимих та достовірних доказів (крім довідок про проживання дітей в м. Алеппо), які б дали можливість дослідити умови проживання дітей в Сирійській Арабській Республіці, їхній фізичний та психоемоційний стан, встановити ступінь інтеграції в інше суспільство, належне забезпечення базових потреб дітей тощо.
15. Посилання відповідача на неможливість виконання рішення суду про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері з огляду на відсутність між Україною та Сирійською Арабською Республікою міжнародного договору про правову допомогу або визнання/виконання судових рішень у сімейних спорах суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки це не спростовує факт зловживання відповідачем своїми правами, спрямованими на самочинну зміну місця проживання малолітніх дітей без згоди матері, всупереч судовому рішенню, яким визначено місце проживання дітей з матір`ю.
16. Додатковою постановою Херсонського апеляційного суду від 16 жовтня 
2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн.
17. Враховуючи, що відповідач не подав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а ОСОБА_1 підтвердила доказами факт цих витрат, розмір яких є фіксованим та співмірним зі складністю справи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 щодо розподілу судових витрат.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
18. У касаційних скаргах  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тарановський Д. С., просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухваливши нове судове рішення про відмову в позові, а також скасувати додаткову постанову апеляційного суду та відмовити у задоволенні заяви позивачки про ухвалення додаткового рішення.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
19. У листопаді 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тарановський Д. С., подав касаційні скарги на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 липня 2025 року, постанову Херсонського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року та на додаткову постанову Херсонського апеляційного судувід 16 жовтня 2025 року.
20. Ухвалами Верховного Суду від 10 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами  ОСОБА_2 , витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у грудні 2025 року надійшли до Верховного Суду.
21. Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
22. Підставою касаційного оскарження рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 липня 2025 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2022 року 
у справі № 450/2148/20, від 18 вересня 2023 року у справі № 545/2247/18 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
23. Крім того, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 162 СК України з урахуванням приписів пункту b) частини першої статті 7 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (пункт 3 частини другої статті 
389 ЦПК України).
24. Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не проаналізував наскільки переміщення дітей або ухвалене рішення вплине на їхній психоемоційний стан, соціальні зв`язки, навчання та інші життєві обставини; не визначив, чи буде задоволення позову сприяти найкращим інтересам дітей, не врахував положення Конвенції ООН про права дитини та прецеденти ЄСПЛ, які вимагають врахування найкращих інтересів дитини.
25. Звертає увагу, що до спірних правовідносин слід застосовувати міжнародно-правові договори, зокрема, Гаазькі конвенції 1980 та 1996 років. 
26. Стверджує, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі, оскільки діти проживали на території Сирійської Арабської Республіки більше одного року.
27. Наголошує, що діти постійно проживають за межами України, офіційно зареєстровані на території Сирійської Арабської Республіки де розглядається справа про визначення місця проживання дітей.
28. Підставою касаційного оскарження додаткової постанови Херсонського апеляційного судувід 16 жовтня 2025 року зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного суду 
від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15, постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 911/739/15, 
від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
29. Вважає, що розмір понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу в сумі 40 000 грн є завищеним в контексті обсягу фактично наданих послуг з урахуванням складності справи, витраченого адвокатом часу, оскільки спір у цій справі не потребує особливих адвокатських знань та вмінь. Крім того, в матеріалах справи відсутня квитанція про сплату позивачкою адвокату грошових коштів за надані послуги. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
30. У січні 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Петрушко І. С., подала відзиви на касаційні скарги, в яких просить продовжити строк для їх подання, оскільки не отримала копію ухвали про відкриття касаційного провадження, а доступ до матеріалів справи в електронному кабінеті надано її адвокату 16 січня 2026 року.
31. Враховуючи дату доставлення ухвали Верховного Суду про відкриття касаційного провадження до електронного кабінету представника 
 ОСОБА_1 - адвоката Петрушко І. С., а також право особи на подання відзиву на касаційну скаргу, колегія суддів вважає за можливе продовжити позивачці строк на подання відзивів до 28 січня 2026 року.
32. Відзив на касаційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 липня 2025 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року мотивований тим, що судами попередніх інстанцій встановлено, що до моменту незаконного вивезення діти мали стале та безпечне середовище в Україні, яке забезпечувала їм матір.
33. Вважає, що висновок судів про те, що повернення дітей матері відповідає їхнім найкращим інтересам базується на фактах і доказах, а не на припущеннях. 
34. Відзив на касаційну скаргу на додаткову постанову Херсонського апеляційного судувід 16 жовтня 2025 року мотивований тим, що з огляду на відсутність клопотання про зменшення розміру правничої допомоги, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у визначеному розмірі. При цьому надання банківських документів про сплату адвокатського гонорару не є обов`язковою умовою стягнення цих витрат.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
35. Сторони є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які народились в Україні.
36.  ОСОБА_2 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, а позивачка та діти є громадянами України.
37. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року у справі № 607/5535/22, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року та постановою Верховного Суду від 14 серпня 2024 року, визначено місце проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
38. Згідно з нотаріально посвідченою заявою від 06 травня 2022 року ОСОБА_2 визнав пред`явлений до нього позов про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю ОСОБА_1 . 
З цієї заяви також встановлено, що ОСОБА_2 має в Україні реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; посвідку тип РА код держави UKR НОМЕР_2 на постійне проживання (орган, що видав 6501, дата видачі 26 серпня 2016 року); зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
39. Згідно довідок Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 10 листопада 2022 року, від 09 листопада 2020 року 
№ 04-176621-ф/л зареєстрованим місцем проживання малолітніх дітей 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є АДРЕСА_2 .
40.  ОСОБА_4 в період з 01 вересня 2023 року по 24 грудня 2023 року проходила навчання в «Міжнародному центрі професійної освіти «Степ Ап» 
м. Одеса, була ученицею КЗ СПО «Спеціалізована дитячо-юнацька спортивна школа олімпійського резерву «Чорноморець», брала участь та ставала призером змагань з художньої гімнастики, з 09 листопада 2021 року відвідувала заклади дошкільної освіти в м. Херсоні та м. Одесі.
41. Згідно заяви про згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон України 
від 22 грудня 2023 року, складеної ОСОБА_1 та посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О. М., зареєстрованої в реєстрі за № 1078, позивачка надала згоду на тимчасовий виїзд за кордон України до Республіки Молдова у період з 23 грудня 2023 року по 22 грудня 2024 року для відпочинку, туризму та оздоровлення своїм дітям: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який буде здійснюватися у супроводі 
ОСОБА_6 та/або у супроводі ОСОБА_7 , які забезпечать наступне повернення дітей по закінченні вказаного строку до України в м. Одесу.
42. Згідно довідок Міністерства місцевого управління місцевої ради Алеппо про проживання від 09 жовтня 2024 року малолітні діти ОСОБА_4 та 
ОСОБА_3 проживають у АДРЕСА_3.
43.  ОСОБА_1 є офіцером і проходить службу в ДПСУ.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
44. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
45. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо юрисдикції спору
46. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується зокрема до питань підсудності судам України справ з іноземним елементом, які виникають у сфері приватноправових відносин.
47. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.
48. У розглядуваній справі відповідач громадянином Сирійської Арабської Республіки.
49. Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 вказаного Закону.
50. Відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», частини другої статті 3 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
51. Підвідомчість спору стосовно відібрання (повернення) дітей у зв`язку викраденням та незаконним утриманням регулюються міжнародно-правовими договорами про правову допомогу, з поміж яких є спеціалізованими міжнародними договорами є Гаазькими конвенціями 1980 та 1996 років.
52. Разом із тим, положення Конвенції підлягають застосуванню лише у відносинах між договірними державами, які визначають центральний орган для виконання функцій, покладених даним міжнародним документом на такі органи. У зв`язку із цим, суди мають пересвідчуватись чи є держава, до якої було переміщено дитину Договірною стороною Конвенції та чи погодила її застосування у відносинах із Україною (див. постанову Верховного Суду 
від 29 вересня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц).
53. Оскільки Сирійська Арабська Республіка не є Договірною стороною вказаних Конвенцій та не погодила їх застосування у взаємовідносинах з Україною, відповідно до статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право», яка передбачає, що права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин положення цього Закону та Сімейного кодексу України.
54. За встановленими у справі обставинами діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 народилися в Україні, є громадянами України, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, мають визначене місце проживання з матір`ю, яка проживає в Україні, тому справа правомірно розглянута національними судами України.
Щодо вирішення справи
55. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
56. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
57. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
58. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (абзац 1 частини другої статті 18 СК України).
59. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини 
від 20 листопада 1989 року).
60. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, 
№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
61. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
62. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
63. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) сформульовано висновок про те, що «відповідно до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки місце проживання неповнолітнього ОСОБА_9 було визначено судом саме з відповідачкою».
64. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22 розвиваючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 357/17852/15-ц щодо відібрання дитини, вказав що «…дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам».
65. Стаття 162 СК України встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Ці положення покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання (див. висновки Верховного Суду у постановах від 27 липня 
2022 року у справі № 475/431/21, від 21 червня 2023 року у справі 
№ 336/2426/20).
66. Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.
67. Зміст статті 162 СК України свідчить про те, що сфера її застосування обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Отже в статті 162 СК України відбувається внормування тієї ситуації, коли після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини таке місце проживання було самочинно змінене другим із батьків.
68. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
69. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
70. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
71. У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням суду від 24 жовтня 2022 року у справі № 607/5535/22, яке набрало законної сили 02 листопада 2023 року, місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визначено разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
72. Батько дітей брав активну участь у справі № 607/5535/22, був обізнаний про ухвалення судом відповідного рішення та набрання ним законної сили. Однак, будучи обізнаним про визначене судом місце проживання дітей з матір`ю, та, отримавши від ОСОБА_1 , яка добросовісно діяла в межах батьківської співпраці, згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон для зустрічі з батьком,  ОСОБА_2 не повернув дітей матері та самочинно всупереч судовому рішенню і волі ОСОБА_1 , змінив місце проживання дітей та вивіз їх до Сирійської Арабської Республіки.
73. Після неповернення дітей батьком у грудні 2023 року в Україну позивачка невідкладно у січні 2024 року ініціювала розглядуваний позов про відібрання дітей та повернення їх матері.
74. Оскільки відсутні відомості про те, що повернення дітей за місцем проживання матері створює загрозу їхньому життю та здоров`ю або негативно впливатиме на їхній розвиток, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відібрання дітей у батька та повернення їх в Україну за місцем проживання матері. 
75. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ухвалені у справі судові рішення не будуть сприяти найкращим інтересам дітей. Вирішуючи спір, суди встановили, що до незаконного переміщення дітей на територію Сирійської Арабської Республіки,  ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мали безпечне та стале середовище в Україні, були соціально адаптовані, забезпечені медичним захистом.
76. Суди правильно вказали, що сам факт незаконного переміщення дітей на територію Сирійської Арабської Республіки не може свідчити про адаптацію дітей до нових умов проживання, які перебувають за межами Батьківщини в іншому мовному та релігійному середовищі. Зміна звичайного середовища дітей, розрив соціальних зв`язків істотно впливає на їхнє подальше життя та розвиток.
77. З урахуванням встановлених обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновками Верховного Суду у постановах 
від 21 грудня 2022 року у справі № 450/2148/20, від 18 вересня 2023 року у справі № 545/2247/18 на якій посилався заявник. 
78. Доводи заявника зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення інших обставин справи, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
79. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Щодо розподілу судових витрат
80. Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача.
81. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третястатті 133 ЦПК України).
82. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
83. За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
84. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
85. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й струмування від подання безпідставних позовів.
86. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
87. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
88. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
89. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
90. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
91. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
92. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду
від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
93. Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.
94. У справі, яка переглядалась апеляційним судом, інтереси 
ОСОБА_1 представляла адвокат Петрушко І. С. 
95. У відзиві, поданому апеляційному суду, адвокат Петрушко І. С. вказала, що позивачка очікує понести витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 40 000 грн.
96. 03 жовтня 2025 року адвокат Петрушко І. С. з дотриманням вимог, передбачених частиною восьмою статті 141 ЦПК України, подала заяву про стягнення на користь позивачки судових витрат в суді апеляційної інстанції.
97. В обґрунтування заяви були надані укладені між адвокатом 
Петрушко І. С. та ОСОБА_1 договір про надання правової (правничої) допомоги від 17 липня 2023 року № 17/07-1 та додаткову угоду № 12/09 до договору від 12 вересня 2025 року, за умовами яких позивачка уповноважила адвоката на представництво її інтересів, у тому числі в Херсонському апеляційному суді.
98. Додатковою угодою від 12 вересня 2025 року № 12/09 визначено порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката Петрушко І. С. за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції. В пункті 2 додаткової угоди сторони погодили вартість наданих послуг:
99. Згідно рахунку-фактури від 02 жовтня 2025 року № 02/10 вартість наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, пов`язаних з представництвом в суді апеляційної інстанції становить 40 000 грн.
100. Відповідач, інтереси якого також представляв адвокат, будучи обізнаним про заяву позивачки щодо ухвалення додаткового рішення, з відповідним клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не звертався, своїх заперечення проти заявлених витрат апеляційному суду не подав. 
101. За цих обставин, суд апеляційної інстанції, врахувавши складність справи, суть спору, результат розгляду справи, характер та обсяг наданих послуг, дійшов цілком обґрунтованого висновку про задоволення заяви 
ОСОБА_1 . 
102. Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 03 жовтня
2019 року у справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
103. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного суду від 27 червня 
2018 року у справі № 826/1216/16, від 19 лютого 2020 року у справі 
№ 755/9215/15, постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 911/739/15, 
від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19, на які заявник посилався в касаційній скарзі.
104. Оскаржені судові рішення є вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
105. Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
106. ЄСПЛ неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
107. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, які б давали підстави для їх скасування.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Тарановський Дмитро Сергійович, залишити без задоволення.
2. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 липня 2025 року, постанову Херсонського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 16 жовтня 
2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович