Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року Справа№640/26211/19 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С. розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ 
ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу № 504 від 16.08.2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та визнання протиправним та скасування рішення № 218-19 від 10.12.2019 про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти заяву від 16.08.2019 та здійснити її розгляд.
В обґрунтування вимог позивач зазначила, що рішення про відмову в прийнятті її заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту є протиправним, оскільки позивач є громадянином іншої держави, має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознакою політичних переконань та через свою належність до соціальної групи ЛГБТ, через що була змушена покинути країну свого походження. Позивач зазначила, що надану нею заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту було досліджено без врахування приписів Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН. В позові зазначено, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть витребовуватися від особи, що звертається за захистом, та незалежно від неї – з різних достовірних джерел інформації, втім відповідачі під час прийняття оскаржуваних рішень не врахували інформацію по країні-походження позивача, що є загальнодоступною та міститься в авторитетних джерелах інформації. За змістом позову твердження позивача щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних чи соціальних причин у російській федерації підтверджується інформацією про країну походження позивача, зокрема, що міститься в річному звіті Держдепартаменту США про дотримання прав людини в 2018 році.
Позивач зауважила, що пунктом 65 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН визначено, що переслідування зазвичай відноситься до дій влади, втім не виключає можливості виходити від частин населення, серйозні дискримінаційні або такі, що принижують гідність дії, що здійснюються місцевим населенням, можуть розглядатися як переслідування, якщо відомо, що влада свідомо допускає це, або відмовляється чи є нездатною забезпечити ефективний захист.
Посилаючись на формальний розгляд заяви позивач наполягала на обґрунтованості заявлених вимог.
Відповідачі проти задоволення заявлених позивачем вимог заперечували, підстави незгоди визначили у наданих до суду відзивах на позов. За змістом відзивів відповідачів позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту рішенням від 27.02.2015 № 100-15. Правомірність прийнятого рішення була предметом судового розгляду у справі 826/7312/15, в якій рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.08.2015 у задоволенні вимог позивача про скасування рішення від 27.02.2015 відмовлено. Зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін за наслідком апеляційного та касаційного розгляду справи. 
У серпні 2019 року позивач повторно звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, в якій зазначила наявність обґрунтованих побоювань за своє життя та здоров`я через політичні та соціальні мотиви. У заяві зазначила про відвідування у березні 2019 року працівниками міліції її батьків, що перебувають на території російської федерації, та її належність до ЛГБТ спільноти. Втім, як зазначили відповідачі, доказів зацікавленості влади та підтвердження інформації, наведеній в заяві від 16.08.2019 позивачем не надано. Відповідачі зазначили, що під час судового розгляду справи № 826/7312/15, встановлено що позивач не надала достовірних та обґрунтованих фактів її особистого переслідування, погроз чи загроз її життю у країні походження, та про недоведення факту загрози життю позивача за політичних переконань чи належності до певної соціальної групи у разі її перебування або повернення до країни походження. Відповідачі зазначили, що обставина належності позивача до певної соціальної групи мала бути повідомленою нею під час первинного звернення у 2015 році, проте не була повідомлена, а тому не може вважатися нововиявленою. 
Відповідачі зазначили, що під час вивчення матеріалів особової справи позивача було встановлено, що позивач не обґрунтувала наявності достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження; проаналізувавши ситуацію, що змусила позивача залишити країну громадянської приналежності, встановлено, що факт переслідування позивача відсутній. Посилаючись на правомірність прийнятих рішень – від 16.08.2019 № 504 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та від 10.12.2019 про відхилення скарги на рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідачі просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ 
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.01.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
13.12.2022 Верховна Рада України прийняла Закон України № 2825-ІХ “Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду” (далі – Закон № 2825-ІХ), який набрав чинності 15.12.2022.
За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, цю справу передано на розгляд та вирішення Донецькому окружному адміністративному суду.
10.06.2025 проведений автоматизований розподіл судової справи між суддями Донецького окружного адміністративного суду, за результатами якого адміністративну справу передано на розгляд судді Михайлик А.С.
Ухвалою від 16.06.2025 справу прийнято до провадження судді Донецького окружного адміністративного суду Михайлик А.С. та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 
Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ
Позивач, ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, 14.05.2014 легально прибула до України.
20.05.2014 позивач звернулась до Головного управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою, в якій просила визнати її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. 
Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві №299 від 10.06.2014 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 " позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі аб. 2, 4 ч. 1 ст. 6 та ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".
11.06.2014 позивач отримала повідомлення про прийняте рішення та звернулася до суду за захистом свого права.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2014 у справі 826/8353/14 визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 10.06.2014 №299 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Російської Федерації ОСОБА_1 " та зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву гр. Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
27.02.2015 за наслідком повторного розгляду заяви від 20.05.2014 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення № 100-15 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Зазначене рішення оскаржувалося позивачем до суду, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.08.2015 у справі 826/7312/15, залишеною без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду та постановою Верховного Суду від 26.03.2019, в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Судові рішення у справі 826/7312/15 вмотивовані недоведенням позивачем тієї обставини, що її перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю з підстав переслідування, що виключає наявність правових підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
16.08.2019 позивач повторно звернулася до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. 
Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві № 504 від 16.08.2019 "Про відмову в прийнятті заяви визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 " позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі абз. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту". 
Про доцільність прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви позивача від 16.08.2019 зазначено у висновку головного спеціалісту сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 64, 65). Згідно з висновком під час судового розгляду правомірності відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту відповідно до рішення ДМС України від 27.02.2015 № 100-15 (справа № 826/7312/15) встановлено ненадання позивачем достовірних та обґрунтованих фактів особистого переслідування, погроз та загроз її життю у країні походження; недоведеність факту того, що перебування заявниці в РФ або її повернення реально загрожує її життю з підстав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність загрози заявниці стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань.
З приводу зазначеної позивачем в заяві від 16.08.2019 інформації про відвідування у березні 2019 року представниками правоохоронних органів помешкання батьків у висновку зазначено про непідтвердження позивачем факту зацікавленості правоохоронних органів через її політичні погляди. 
Щодо зазначення позивачем в заяві про погіршення ставлення в РФ до ЛГБТ-спільноти, до якої належить позивач, у висновку зазначено, що незважаючи на визнання дискримінаційним положень Закону РФ “Про заборону пропаганди нетрадиційних сексуальних відносин серед неповнолітніх”, у РФ існують низка правових норм, що забезпечують захист російської ЛГБТ-спільноти від дискримінації на підставах сексуальної орієнтації та гендерної ідентичності. Крім того, у висновку зазначено про те, що така обставина не може вважатися нововиявленою, оскільки на момент звернення із заявою від 20.05.2014 та проведення співбесід із позивачем 06.06.2014 та 20.01.2015, позивач вже належала до такої спільноти та мала повідомити про неї під час попереднього звернення.
Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту позивач отримала повідомлення від 16.08.2019 № 173, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 67), в якому зазначено про прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки раніше позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, та зазначені умови під час звернення за захистом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області не змінилися.
Не погодившись із прийнятим рішенням позивач надала скаргу до Державної міграційної служби України, втім, 20.12.2019 позивач отримала повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 19.12.2019 № 367 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 10.12.2019 № 218-19.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ ТА ВИСНОВКИ СУДУ
10.01.2002 Верховною Радою України прийнято Закон України “Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців” № 2942-ІІІ.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття “біженець” включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульований Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).
За визначенням, наведеним у п. 1 частини статті 1 Закону № 3671-VІ, біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; 
Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ визначено, що особою, яка потребує додаткового захисту є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до частини першої та другої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною п`ятою статті 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина шоста статті 5 Закону № 3671-VI).
Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”. 
За змістом частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлений ст. 7 Закону № 3671-VI.
Частинами 1, 7 ст. 7 Закону № 3671--VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. 
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Згідно з частиною 12 цієї статті Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:
реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи;
ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України;
заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник;
заповнює інші необхідні документи;
оформлює особову справу;
роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги;
заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі - Правила № 649).
Відповідно до положень пункту 2.1 Правил № 649, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:
а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
За змістом пунктів 2.2, 2.4, 2.5 Правил № 649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.
У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4). Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН ТА ВИСНОВКИ СУДУ
Предметом спору, що виник між сторонами, є правомірність прийнятого відповідачем 2 наказу від 16.08.2019 № 504 про відмову в прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або собою, що потребує додаткового захисту. 
За змістом висновку головного спеціалісту сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту, наказу від 16.08.2019 № 504 “Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту”, відмову в прийнятті заяви позивача вмотивовано ненаведенням в ній нових обставин чи аргументів, які б свідчили про можливість їх впливу на прийняте раніше рішення щодо невідповідності особи, що звернулася, п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону.
Наведену підставу відмови встановлено ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI, згідно з якими рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можуть бути прийнятими якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. 
Отже, зміна умов за яких уповноваженим органом встановлено відсутність підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або наведення у заяві інших умов (іншого обґрунтування) для визнання біженцем або особою, що підлягає додатковому захисту, в органу, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні підстави для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданою особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Верховний Суд в постанові від 19.01.2021 у справі № 520/6823/2020 зазначив, що “повторною заявою” в розумінні Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС “Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту” №2013/32/ЕU від 26.06.2013 та норм національного законодавства у вказаній сфері є подальша заява, подана особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.
В матеріалах справи наявна особова справа ОСОБА_1 , яку сформовано Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області. Вирішення судом питання наявності в заяві від 16.08.2019 нових відомостей/аргументів для визнання біженцем або визнання особою, що потребує додаткового захисту здійснюється шляхом порівняння змісту заяв позивача від 10.05.2014 (первинно наданої), за наслідком розгляду якої відповідачем 2 прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, та заяви від 16.08.2019.
У первинно наданій позивачем заяві від 10.05.2014 та під час співбесід позивач повідомляла про свої побоювання за власну безпеку у разі повернення на територію країни громадянської приналежності через її підтримку України та критичне ставлення до дій російської влади через анексію Криму. Позивач зазначала про введення в рф законів, в яких відкрита непідтримка анексії Криму карається кримінальним покаранням у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, накладенням штрафу за відкрите вираження своєї думки щодо подій в України розміром до 300 тис руб та можливим терміном ув`язнення. Згідно із заявою під час участі позивача в мітингу проти приєднання Криму до неї підійшли невідомі особи та запитували її документи, позивач показала документи, відомості про неї зазначені особи записали; її родича викликали до відділу, оскільки він є громадянином України, та відпустили через невстановлення його відношення до майдану. 
В заяві від 16.08.2019 позивач повідомила про свої побоювання за власну безпеку у разі повернення на територію країни громадянської приналежності через її підтримку України, в заяві-анкеті позивач зазначила відвідування представниками поліції помешкання її батьків у березні 2019 року, їх запитання про її місцезнаходження та плани повертатися додому.
Водночас, в анкеті заяві позивач також зазначила, що в країні її громадянської приналежності стало жорсткіше із ставленням до спільнот ЛГБТ, а позивач в період з 2002 по 2011 роки не приховувала своїх відношень з жінками, фотографії з ними були розміщені у соціальних мережах.
Отже, в заяві від 16.08.2019 позивач, крім іншого, зазначила про обґрунтовані побоювання бути переслідуваною в країні громадянського походження через її відношення до певної соціальної групи. Зазначених обставин позивачем не зазначалося в заяві від 10.05.2014.
Виходячи з визначення терміну біженцем, особу може бути визнано біженцем за наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи.
Оскільки доводи про можливість переслідування позивача через її належність до певної соціальної групи не досліджувалися відповідачем 2 під час розгляду попередньої заяви, наведені підстави є новими, що свідчить про дотримання позивачем вимог щодо прийнятності повторної заяви про визнання біженцем або визнання особою, що потребує додаткового захисту. З огляду на відсутність доводів про можливість переслідування через належність до певної соціальної групи судом не приймаються посилання відповідача 2 на судові рішення у справі 826/7312/15, оскільки під час її розгляду зазначене питання не досліджувалося судом.
Суд не приймає до уваги посилання відповідачів на статті 7 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” якою встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки цією нормою не встановлено обов`язковості подання таких документів, як умови прийняття заяви. Так само, оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, мала здійснюватися міграційними органами вже після прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту
У цьому випадку відповідач 2 мав перевірити повторну заяву позивача на предмет наявності нових відомостей/аргументів, які б могли свідчити про підстави задля визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не розглядаючи її по суті, оскільки на стадії вирішення питання прийняття заяви до розгляду не може вирішуватися питання наявності чи відсутності підстав для визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту такої заяви по суті.
Враховуючи встановлення під час судового розгляду доповнення позивачем заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту іншими обставинами, що можуть свідчити про наявність обґрунтованих побоювань переслідування за належності до певної соціальної групи, підстави для відмови в прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту на підставі ст. 5 Закону №3671-VI, відсутні.
Враховуючи наведене вимоги позивача про визнання протиправними та скасування наказу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 16.08.2019 № 504 та рішення Державної міграційної служби України від 10.12.2019 № 218-19 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вимоги позивача про зобов`язання прийняти та розглянути заяву від 16.08.2019 є похідними, а тому підлягають задоволенню через висновок суду про задоволення основних вимог. Належним відповідачем щодо зазначених вимог є відповідач 2 - Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області, оскільки питання про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту належить до компетенції територіального органу ДМС України.
Таким чином, позов підлягає задоволенню повністю.
Розподіл судових витрат не здійснюється судом, оскільки позивач відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України “Про судовий збір” звільнена від сплати судового збору і судовий збір нею не сплачувався.
З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246 КАС України, суд, - 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити повністю. 
Визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області № 504 від 16.08.2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.12.2019№ 218-19 про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області прийняти заяву ОСОБА_1 від 16.08.2019 про визнання біженцем або собою, що підлягає додатковому захисту, і здійснити її розгляд. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Відомості про сторін:
ОСОБА_1 (позивач) – адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 
Державна міграційна служба України (відповідач 1) – місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, ЄДРПОУ 37508470,
Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області (відповідач 2) – місцезнаходження: м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ЄДРПОУ 42552598.

Суддя А.С. Михайлик