ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №500/6636/25
17 лютого 2026 року	м. Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 через представника адвоката Корфа Петра Казиміровича звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якій просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №192350011110 від 03.09.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 по досягненню ним 63 років, згідно зі ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування",
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 такі періоди: з 03.06.1979 по 04.05.1981; з 04.05.1981 по 08.05.1983; з 14.06.1983 по 27.04.1984; з 01.10.1984 по 12.03.1985; з 12.04.1990 по 22.08.2000; з 20.03.2001 по 28.02.2005; з 01.03.2005 по 10.06.2005; з 01.08.2005 по 01.09.2006 - у сукупності 25 років 6 місяців 28 днів,
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком по досягненню ним 63 років, згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 21 листопада 2025 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26.08.2025 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування".
03.09.2025 позивач отримав рішення про відмову у призначенні пенсії №192350011110 від 03.09.2025, прийняте Головним управлінням ПФУ у Донецькій області у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. 
Відповідно до спірного рішення наявний у позивача страховий стаж 04 роки 04 місяці 26 днів, при необхідному 22 роки.
До страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано трудовий стаж:
згідно довідок №251/01-23, 253/01-83 від 26.08.2025, виданих Вишнівецькою сільською радою про періоди роботи в колгоспі ім. Крупської та "Горинь" з 1984 по 1986 та з 1986 по 2000 не враховано, оскільки даний період роботи не підтверджений записами в трудовій книжці та перетинається з іншою роботою відповідно записів трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 . Інформація про реорганізацію колгоспу не надавалась;
з 12.03.1985 по 25.11.1989, оскільки запис про прийняття та звільнення завірено печаткою, яка не відповідає часу (Україна);
з 12.04.1990 по 22.08.2000, оскільки запис про прийняття та звільнення завірено печаткою, яка не відповідає часу (Україна). Відомості про роботу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні;
з 20.03.2001 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 10.06.2005 на території рф у зв`язку з тим, що з 01.01.2023 р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р.
Позивач вважає рішення Головного управління ПФУ у Донецькій області про відмову у призначенні пенсії №192350011110 від 03.09.2025 протиправним, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 26.11.2026 прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено відповідачам 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
05.12.2026 від Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
В заперечення вказує, що 26 серпня 2025 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком згідно з статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області прийняло рішення №192350011110 від 03.09.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком.
Вік позивача на момент звернення до пенсійного органу - 62 роки 9 місяців.
Страховий стаж позивача - 04 роки 04 місяців 26 днів
За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не враховано періоди згідно трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 :
- з 12.03.1985 по 25.11.1989, оскільки запис про прийняття та звільнення завірено печаткою, яка не відповідає часу (Україна);
- з 12.04.1990 по 22.08.2000, оскільки запис про прийняття завірено печаткою, яка не відповідає часу (Україна). Відомості про роботу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування відсутні.
- з 20.01.2001 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 10.06.2005 на території рф, у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Згідно довідок №251/01-23, 253/01-83 від 26.08.2025, виданою Вишнівецькою сільською радою про періоди роботи в колгоспі ім. Крупської та "Горинь" з 1984 по 1986 та з 1986 по 2000 не враховано, оскільки даний період роботи не підтверджений записами у трудовій книжці та перетинається з іншою роботою відповідно записів трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 .
З огляду на вищезазначене у пенсійного органу відсутні підстави для призначення пенсії позивачу, відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
В поданому до суду відзиві на позов Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Зазначає, що за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 26.08.2025 прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 03.09.2025 № 192350011110 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу
З посиланням на норми чинного законодавства до страхового стажу позивача відповідно до трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 не зараховано періоди роботи:
- з 12.03.1985 по 25.11.1989, оскільки записи про прийняття на роботу та звільнення засвідчені печаткою, реквізити якої містять дані про юридичну особу, створену після проголошення незалежності України (1991 рік), що виключає можливість засвідчення цією печаткою записів за 1985 та 1989 р.р.;
- з 12.04.1990 по 22.08.2000, у зв`язку з тим, що відповідно до вимог Інструкції №58 та Інструкції №162 запис про прийняття на роботу не потребує засвідчення печаткою підприємства. 
Періоди роботи Позивача в колгоспі "ім. Крупської" та "Горинь" з 1984 по 1986 та з 1986 по 2000 не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 згідно з довідками від 26.08.2025 №251/01-23, №253/01-83, виданими Вишнівецькою сільською радою, оскільки дані періоди роботи не підтверджені записами у трудовій книжці та перетинаються з іншим періодом роботи, вказаними у трудовій книжці від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 . Інформація про реорганізацію колгоспу та документи за період роботи з 03.06.1979 по 04.05.1981 відсутні.
До страхового стажу також не зараховано періоди роботи ОСОБА_1 на території російської федерації з 20.01.2001 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 10.06.2005.
Відповідно до наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу станом на дату звернення з заявою про призначення пенсії страховий стаж ОСОБА_1 складає 4 роки 4 місяці 26 днів.
До страхового стажу зараховано період проходження строкової військової служби з 04.05.1981 по 08.05.1983, період роботи з 14.06.1983 по 27.04.1984 відповідно до трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 та періоди роботи згідно з індивідуальними відомостями Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, починаючи з 01.01.1999.
З огляду на те, що у ОСОБА_1 відсутній встановлений законом необхідний страховий стаж (29 років), приймаючи оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області діяло виключно у спосіб та в межах своїх повноважень.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Суд зазначає, що розгляд даної справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з урахуванням строку перебування головуючого судді у відпустці, в порядку черговості.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся із заявою 26.08.2025 до територіального органу Пенсійного фонду України про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 03.09.2025 №192350011110 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю страхового стажу 29 років.
Зі змісту вказаного рішення видно, що вік позивача на дату звернення до територіального органу Пенсійного фонду України - 62 роки 9 місяців.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії мають особи по досягненні 60-річного віку з необхідним страховим стажем: починаючи з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років. По досягненні 63-річного віку починаючи з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 22 років. По досягненні 65-річного віку починаючи з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 15 років.
Страховий стаж позивача становить 04 роки 04 місяців 26 днів.
До страхового стажу не зараховано згідно трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 періоди роботи:
- з 12.03.1985 по 25.11.1989, оскільки запис про прийняття та звільнення завірено печаткою, яка не відповідає часу (Україна);
- з 12.04.1990 по 22.08.2000, оскільки запис про прийняття завірено печаткою, яка не відповідає часу (Україна). Відомості про роботу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування відсутні.
- з 20.01.2001 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 10.06.2005 на території рф, у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Згідно довідок №251/01-23, 253/01-83 від 26.08.2025, виданою Вишнівецькою сільською радою про періоди роботи в колгоспі ім. Крупської та "Горинь" з 1984 по 1986 та з 1986 по 2000 не враховано, оскільки даний період роботи не підтверджений записами у трудовій книжці та перетинається з іншою роботою відповідно записів трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 . Інформація про реорганізацію колгоспу не надавалась.
До страхового стажу зараховано періоди роботи згідно індивідуальних відомостей Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, починаючи з 01.01.1999.
Позивач не погоджується з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, вважає його протиправним та таким, що порушує його право на соціальний захист, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Рішення відповідача як суб`єкта владних повноважень, що є предметом даного позову, підлягає оцінці судом на відповідність критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". (далі - Закон №1058-ІV).
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Згідно з абзацами 2-13 частини першої статті 26 Закону №1058-ІV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу : з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; зі січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років. 
За положеннями частини другої статті 26 Закону №1058-ІV страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років. (частина третя статті 26 Закону №1058-ІV).
Як видно зі змісту спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 03.09.2025 №192350011110 на день подання заяви про призначення пенсії від 26.08.2025 вік позивача 62 роки 9 місяців, страховий стаж - 4 років 4 місяці 26 днів.
Не зараховано до страхового стажу згідно трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 періоди роботи з 12.03.1985 по 25.11.1989, оскільки запис про прийняття та звільнення завірено печаткою, яка не відповідає часу (Україна), з 12.04.1990 по 22.08.2000, оскільки запис про прийняття завірено печаткою, яка не відповідає часу (Україна). Відомості про роботу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування відсутні.
Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
За змістом положень статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).
Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.
Як вбачається із трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.06.1983 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працював у спірний період:
запис №4 - 12.03.1985 прийнятий на роботу малярем-штукатуром ІІІ розряду (наказ №38 від 18.03.1985);
запис №5 - 04.07.1989 переведений муляром ІV розряду (наказ №214 від 27.06.1989);
запис №6 - 25.11.1989 звільнений з роботи по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (наказ №342 від 25.11.1989);
запис №7 - 12.04.1990 прийнятий на роботу каменярем-штукатуром по ІV розряду (наказ №87 від 12.04.1990);
запис №8 - 01.10.1994 переведений каменярем по V розряду (наказ №114 від 02.06.1994);
запис №9 - 22.08.2000 звільнений з роботи по ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (наказ №207 від 22.08.2000).
При прийнятті спірного рішення відповідачем не враховано до стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 з 12.03.1985 по 25.11.1989 та з 12.04.1990 по 22.08.2000, оскільки записи про прийняття та звільнення завірено печаткою, яка не відповідає часу (Україна).
Вирішуючи питання чи підлягають спірні періоди трудової діяльності позивача до зарахування до загального страхового стажу суд враховує, що порядок ведення трудових книжок на момент заповнення трудової книжки позивача (1982 рік), було врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, від 20.06.1974 №162, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР, відповідно до пункту 1.1 глави 1 якої трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округу, на території яких розташовано дане підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1 глави 2 Інструкції №162).
Відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я, по батькові (повністю, без скорочень чи заміни імені і по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорта чи свідоцтва про народження (пункт 2.10 глави 2 Інструкції №162).
Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка (пункт 2.11 глави 2 Інструкції №162).
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки позивача) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови трудові книжки робітників та службовців при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до пункту 18 цієї постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
У період внесення записів про роботу позивача у спірний період після 1993, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).
З положень пункту 2.4. Інструкції №58 вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.
Згідно з пунктом 2.6. Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.
Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань, зокрема, перерахунку пенсії по віку.
Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.
Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Суд звертає увагу, що підставою для призначення (перерахунку) пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
При цьому, при вирішенні цієї справи суд враховує те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.
Разом з тим, пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників" установлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Зазначена норма свідчить, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
За висновком Верховного Суду у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14989/15-а не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.
Також Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а сформулював висновок про те, що "формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист."
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 по справі №588/647/17 (провадження №К/9901/2643/18), яка в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Враховуючи наведене суд доходить висновку за необхідне зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи згідно записів трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 з 12.03.1985 по 25.11.1989 та з 12.04.1990 по 22.08.2000.
Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 20.01.2001 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 10.06.2005 на території рф, у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, то судом враховано наступне.
Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.06.1983 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у цей період працював:
запис №10 - 20.03.2001 прийнятий по контракту малярем-штукатуром вахтовим методом в ТОВ "Будівельне проектне об`єднання" (наказ №55-к від 19.03.2001);
запис №11 - 28.02.2025 звільнений по п.3 ст.77 ТК по ініціативі працівника (наказ №127 від 18.02.2005);
запис №12 - 01.03.2005 прийнятий каменярем на будівельну дільницю по трудового договору вахтовим методом роботи ТОВ "Будівельне проектне об`єднання" Промцивільбуд Ямало - Ненецького автономного округу Району Крайньої Півночі (наказ №46-к від 01.03.2005):
запис №13 - 10.06.2005 звільнений у зв`язку з розірванням трудового договору по ініціативі працівника п. 3 ст.77 ТК (наказ №238-к від 10.06.2005). 
Так відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною і російською федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Узбекистан та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників - мігрантів" від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
За приписами частини другої статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України" припинення та зупинення дії міжнародного договору України здійснюються: в) щодо міжнародних договорів, які укладено від імені Уряду України та які не потребували надання згоди на їх обов`язковість Верховною Радою України або затвердження Президентом України, а також щодо міжвідомчих договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України, - у формі постанови Кабінету Міністрів України.
Згідно з частиною першою статті 25 Закону України "Про міжнародні договори України" припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення" постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві.
Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.
Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023, яке було опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19 червня 2023 року.
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 №639 "Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" припинено дію Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчиненої 14 січня 1993 р. в м. Москві.
Листом Міністерства закордонних справ України від 10.07.2023 №72/14-612/1-80209 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, Апарат Верховної Ради України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376 (із змінами), Угода між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993, припинила дію 4 липня 2023 року.
01.12.2022 Верховна Рада України прийняла Закон України №2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року", який набрав чинності 23.12.2022 і яким постановила зупинити у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., №46, ст.417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР.
Листом Міністерства закордонних справ України від 06.01.2023 №72/14-612-2008 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, Апарат Верховної Ради України, Офіс Генерального прокурора, Посольство України в Республіці Білорусь, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376 (із змінами), повідомлено, що після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони припинити дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої у м. Мінську 22 січня 1993 року, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого у м. Москві 28 березня 1997 року, дія зазначених міжнародних договорів для України припиняється 29 грудня 2023 року.
З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України суд виснує, що денонсація Угоди від 13.03.1992, Угоди від 14.01.1993 у відносинах із росією, а також зупинення дії та вихід України з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року у відносинах із російською федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Узбекистан означає, що вказані Угоди та Конвенція припинили породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цих Угод і Конвенції, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення зазначених Угод та Конвенції.
Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, Угода між Урядом України і урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993, а також Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протокол до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року у відносинах із російською федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Узбекистан підлягають застосуванню при зарахуванні стажу роботи позивача в період їх чинності.
Суд наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі, працюючи за межами України, позивач мав легітимні очікування щодо його пенсійного забезпечення.
Таким чином стаж, набутий на території російської федерації до денонсації Угоди від 13.03.1992, Угоди від 14.01.1993, а також до зупинення дії і виходу України з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року у відносинах із російською федерацією та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, повинні враховуватись при встановленні права на пенсію і її обчисленні.
Відтак, оскільки позивач працював на території росії під час чинності Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому мав легітимні очікування щодо зарахування такого періоду до страхового стажу та належне пенсійне забезпечення.
Проте, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області неправомірно не зарахувало до страхового стажу позивача період роботи в рф з 20.03.2001 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 10.06.2005, який підлягає зарахуванню. 
Також зарахуванню підлягають періоди роботи згідно довідок №251/01-23, 253/01-83 від 26.08.2025, виданих Вишнівецькою селищною радою про періоди роботи позивача в колгоспі ім. Крупської та "Горинь" з 1984 по 1986 та з 1986 по 2000 з врахуванням періодів роботи підтверджених записами трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 .
З врахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №192350011110 від 03.09.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" підлягають задоволенню.
Також з метою належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 12.03.1985 по 25.11.1989, з 12.04.1990 по 22.08.2000, з 20.03.2001 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 10.06.2005 згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.06.1983, а також періоди роботи згідно довідок №251/01-23, 253/01-83 від 26.08.2025, виданих Вишнівецькою селищною радою з 1984 по 1986 та з 1986 по 2000 з врахуванням періодів роботи підтверджених записами трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 .
Крім того слід зауважити, що суд перевіряє правомірність рішення відповідача виключно виходячи зі змісту такого рішення.
В свою чергу відсутність в оскаржуваному рішенні періодів роботи з 03.06.1979 по 04.05.1981; з 04.05.1981 по 08.05.1983; з 14.06.1983 по 27.04.1984; з 01.10.1984 по 12.03.1985; з 12.04.1990 по 22.08.2000; з 20.03.2001 по 28.02.2005; з 01.03.2005 по 10.06.2005; з 01.08.2005 по 01.09.2006 - у сукупності 25 років 6 місяців 28 днів, який на думку позивача, не зарахований до стажу, та причин його незарахування, унеможливлюють зобов`язання судом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати такий період до страхового стажу позивача.
Враховуючи, що обчислення стажу відноситься до компетенції органів Пенсійного фонду, тому суд не може перебирати на себе таку функцію та здійснювати розрахунок страхового стажу позивача.
Відтак, позов в цій частині позовних вимог задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком по досягненню ним 63 років, згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 21 листопада 2025 року, суд враховує наступне.
Призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.
Відповідно до частини першої статті 58 Закону №1058-IV, пенсійний фонд є органом, який, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій.
Так, питання призначення і виплати пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Суд зазначає, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. Тобто нарахування та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. У такому випадку, суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії.
Таким чином, позов в цій частині позовних вимог задоволенню не підлягає.
Згідно з приписами частини першої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.
Таким чином суд вважає за необхідне, застосовуючи частину другу статті 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області повторно розглянути подану позивачем заяву про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти відповідне рішення.
Суд зауважує, що належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 є Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав його заяву про призначення пенсії за віком від 26.08.2025 та прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії від 03.09.2025 №192350011110, яке визнане судом протиправним та скасовано.
Тому саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області суд покладає обов`язок повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 26.08.2025, зарахувавши спірні періоди роботи до страхового стажу позивача та прийняти відповідне рішення.
В ході розгляду справи по суті порушень пенсійних прав Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області не встановлено.
З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають до часткового задоволення.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Звертаючись до суду, позивач сплатив судовий збір у сумі 968,96 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1.412479329.1 від 21.11.2025.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. (частина третя статті 139 КАС України)
Зважаючи на те, що суд задовольняє позов частково, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, рішенням якого було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, що і стало підставою звернення до суду з цим позовом, необхідно стягнути судовий збір у сумі 484,48 грн.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №192350011110 від 03.09.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.08.2025 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 12.03.1985 по 25.11.1989, з 12.04.1990 по 22.08.2000, з 20.03.2001 по 28.02.2005 та з 01.03.2005 по 10.06.2005 згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.06.1983, а також періоди роботи згідно довідок №251/01-23, 253/01-83 від 26.08.2025, виданих Вишнівецькою селищною радою з 1984 по 1986 та з 1986 по 2000 з врахуванням періодів роботи підтверджених записами трудової книжки від 20.06.1983 серії НОМЕР_1 та прийняти рішення.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 484,48 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ); 
відповідачі:
- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46001 код ЄДРПОУ: 14035769). 
- Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: вул. Надії Алексєєнко, 106, м. Дніпро, Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл., 49008, код ЄДРПОУ: 13486010). 
Головуючий суддя Мартиць О.І.