Справа № 752/31433/25 
Провадження № 2/752/3104/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И
15 квітня 2026 року  Голосіївський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Машкевич К.В., за участю секретаря - Касаткіної А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадео Право» про визнання договору недійсним, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди, суд
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом і просить:
1) визнати недійсним Договір про надання юридичних послуг №2111202401 від 22 листопада 2024 року, укладений між ним та ТОВ «Амадео Право»;
2) стягнути з ТОВ «Амадео Право» на його користь 20 000, 00 грн збитків у подвійному розмірі сплаченої суми за договором;
3) стягнути 5 000, 00 грн в відшкодування моральної шкоди.
Посилається в позові на те, що 21 листопада 2024 року між ним та відповідачем був укладений Договір про надання юридичних послуг №№2111202401, що мало місце внаслідок використання товариством нечесної підприємницької практики відносно нього, як споживача послуг товариства.
Договір ним був підписаний в офісі відповідача під психологічним впливом представника товариства та введення останнім в оману, що спонукало його до прийняття швидкого рішення без надання йому достатнього часу для прийняття свідомого рішення.
Відповідно до пункту 1.2 договору товариство мало надати йому наступні юридичні послуги: надання правової допомоги в досудовому порядку, а саме підготовка та подача необхідних процесуальних документів до органів та установ будь-якої форми власності з метою отримання відстрочки від мобілізації.
Таких юридичних послуг він фактично не потребував з огляду на те, що він мав відстрочку від мобілізації ще до укладення договору.
За вказану послугу він мав сплатити 35 000, 00 грн: 10 000, 00 грн в строк до 21 листопада 2024 року та 25 000, 00 грн до 22 листопада 2024 року.
Перебуваючи під впливом обману він сплатив 10 000, 00 грн, про що йому була видана квитанція.
22 листопада 2024 року він звернувся до ТОВ`Правова доомога 24/7», де йому було надано безкоштовну юридичну допомогу та роз`яснено, що він має відстрочку від мобілізації, в тому числі мав її ще до укладення договору з відповідачем.
Вважає, що дії відповідача мають ознаки нечесної підприємницької практики відповідно до статті 19 Закону України « Про захист прав споживачів».
Зазначає, що договір ним був укладений з відповідачем під вливом обману з боку відповідача та помилки, а тому відповіда має нести перед ним відповідальність, визначену статтею 230 ЦК України.
В цей же день ним була направлена претензія відповідачу про поверенння коштів у розмірі 25 000, 00грн, з яких 10 000, 00 грн сплачених при укладенні договору та 15 000 00 грн, слачених Центру правової допомоги, яка залишилась без відповіді.
З урахуванням цього, вважає, що відповідач має сплатити йому 20 000, 00 грн збитків у вигляді подвійної суми, сплаченої ним при укладенні договору, та 5 000, 00 грн в відшкодування моральної шкоди.
Позов був зареєстрований судом 22 грудня 2025 року та відповідно до статті 33 ЦПК України було визначено склад суду.
Ухвалою суду від 25 грудня 2025 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам та третім особам копію позовної заяви з додатками.
Відповідно до статті 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позов.
03 лютого 2026 року відповідач подав відзив, яким проти позов узаперечує.
Посилається на те, що сума договору складає 35 000. 00 грн, з яких позивач сплатив лише 10 000, 00 грн за надання усної консультації.
25 листопада 2024 року позивачу був направлений Акт приймання-передачі за 1 етапом робіт відповідно до пункту 1.3 договору.
Позивач порушив умови договору, решту суми за договором не сплатив.
Просить у позові відмовити. 
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. 
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до статті 1 Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
За змістом частин 1 та 3 статті 27 Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Статтею 29 Закону визначено, що дія договору про надання правничої допомоги припиняється його належним виконанням.
Договір про надання правничої допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. 
При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.
Договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.
Відповідно до преамбули до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. 
В свою чергу, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 24 листопада 2021 року в справі № 191/2617/19 до відносин, що виникли між адвокатом та клієнтом, положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовується. 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473 та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. 
Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Таким чином, до взаємовідносин сторін підлягають застосуванню норми ЦК України та Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом статті 30 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Судом встановлено, що 21листопада 2024 року між сторонами був укладений Договір про надання юридичних послуг №№2111202401.
Відповідно до пункту 1.2 договору юридичні послуги складаються з: 
1)надання правової допомоги заявнику в досудовому порядку, а саме підготовка та подача необхідних процесуальних документів до органів та установ будь-якої форми власності з метою отримання відстрочки від мобілізації.
Відповідно до пункту 1.3 договору послуги складаються з двох послідовних етапів:
1) вивчення наданих замовником матеріалів, документів та відомостей, розробка тактики ведення справи, планування роботи з усіма сторонами наявного спору: замовником, судом, підприємствами, установами, організаціями, державними органами та іншими особами, моделюючи різні варіанти розвитку ситуації, вивчення судової практики з вирішення аналогічних та подібних спорів, оцінка існуючих доказів, узгодження часу та місця проведення зустрічей;
2) безпосереднє представництво інтересів замовника по предмету договору, зазначеному в пункті 1.2 договору.
Пунктами 4.1 та 4.2 договору сторони дійшли згоди про оплату вартості послуг у сумі 35 000, 00 грн: 10 000, 00 грн в строк до 21 листопада 2024 року та 25 000, 00 грн в строк до 22 листопада 2024 року.
В день укладення договору позивачем було сплачено 10 000, 00 грн, про що позивачу була видана квитанція.
Відповідно до пункту 5.1 договору він діє до 01 березня 2025 року.
Відповідно до пункту 7.2 договору обсяг роботи по 1 етапу оцінюється в 40%, а по 2 - 60% від загального обсягу робіт.
У разі розірвання договору за ініціативою замовника або односторонньої відмовити від виконання договору до початку 2 етапу оплаті підлягає лише вартість робіт на 1 етапі.
Відповідно до пункту 3.1 договору послуги вважаються наданими з моменту підписання сторонами Акту про надання юридичних послуг.
Пунктом 3.3. договору визначено, що замовник у строк не пізніше 5 календарних днів з моменту отримання Акту зобов`язаний його розглянути і підписати та направити один підписаний екземпляр на адресу виконавця. 
З долученої відповідачем копії акту на суму 10 000. 00 грн вбачається, що позивачу надані наступні послуги на 1 етапі:
1) правовий аналіз ситуації, заснований на вивченні матеріалів справи, наданих замовником;
2) підбір нормативно-правових актів, необхідних для вирішення справи;
3) розробка плату і стратегії подальших дій.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України  кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині 2 статті 16 ЦК України, зокрема визнання правочину недійсним.
За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигід ні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.
Таким чином, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: 
1) по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; 
2) по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; 
3) по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто, обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається неправдива інформація, або замовчується. 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. 
Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. 
Ознакою обману є умисел. 
Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
В постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 552/3596/16 зазначено, що тлумачення частини другої статті 230 ЦК України свідчить, що для застосування таких правових наслідків як стягнення збитків у подвійному розмірі та компенсації моральної шкоди необхідним є визнання того чи іншого правочину, як такого що вчинений під впливом обману. 
При цьому, такі вимоги може заявляти сторона правочину, яка вчинила його під впливом обману. 
Відповідно до частин 2 та 4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З точки зору частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. 
Згідно з пунктами 4 та 5 частини 3 статті 2 ЦПК України основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. 
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. 
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти.
Звертаючись до суду та заявляючи про обман з боку відповідача, позивач не зазначив, які саме дії відповідача свідчать про обман, тим більше умисел на його вчинення.
Навпаки, сам зміст договору та інформаційна записка від 21 листопада 2024 року, складена ним перед укладенням договору власноручно, свідчить про те, що саме таку послугу він бажав отримати від відповідача та привів підставу для цього.
Заявляючи про відсутність потреби в такій правовій допомозі та наявності відстрочки, не зазначив, чи була ця інформація доведена до відома відповідача.

Відповідно до пункту 3 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин. 
Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком.
Тобто, на момент укладення договору мав повних 64 роки.
Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізації в Україні під час воєнного стану підлягають військовозобов`зані чоловіки віком від 25 до 60 років. 
Даними нормами закону визначено, що мобілізованими після 60 років можуть бути лише військовозобов`язані вищого офіцерського складу - до 65 років.
До такої категорії осіб позивач не відноситься.
Тобто, особи, які досягли 60-річного віку, не є військовозобов`язаними та не підлягають мобілізації навіть у воєнний час.
Таким чином, уже на час введення воєнного стану в країні позивач не підлягав мобілізації та був виключений з війського обліку за віком.
З інформаційної записки позивача при укладенні договору вбачається, що метою отримання правової допомоги було бажання отримати відстрочку від мобілізації в зв`язку з доглядом за особою з інвалідністю.
( а.с. 74 - 84 ; 95 - 96 )
При зверненні до суду позивач зазначив, що на момент укладення договору він мав право на відстрочку ще до укладення договору.
В той же час, ким та коли така відстрочка могла бути оформлена взагалі виходячи з його віку та з яких підстав, не зазначає та доказів цьому не надає.
Таким чином позивач, звертаючись за правовою допомогою, був обізнаний про свої права, а тому не потребував юридичної допомоги з питання, викладеного в договорі, і такі юридичні послуги завідомо не могли бути йому надані.
З урахуванням приведеного суд вважає, що поведінка обох сторін правочину при його укладенні не відповідала критеріям, визначеним статтею 6 ЦК України.
З урахуванням цього, одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. 

Відповідно до матеріалів справи позивачем при укладенні договору було сплачено 10 000, 00 грн винагороди адвоката.
За змістом статті 570 ЦК України будь-який попередній платіж є авансом, якщо в договорі не зазначено зворотнього.
В постанові Верховного Суду від 15 лютого 2019 року у справі № 910/21154/17 зазначено, що відповідно до частини 2 статті 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона є авансом. 
Однак, з припиненням дії договору ( в даній справі договору підряду ) така грошова сума втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. 
В постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в №910/13271/18 зазначено, що після розірвання договору виникає право вимагати через суд повернення безпідставного набутого майна за розірваним договором на підставі статті 1212 ЦК України.
Враховуючи викладене вище, обставини укладення договору, неможливість виконання відповідачем умов договору в частині, зазначеній в акті, припинення дії договору, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 10 000, 00 грн, які складають 40% вартості робіт, зазначених у пункті 7.2 договору, на підставі статті 1212 ЦК України.
Керуючись статтями 3, 6, 15, 16, 626, 628, 629, 651, 901, 903 ЦК України, Законом України « Про адвокатуру ат адвокатську діяльність», статтями 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадео Право» на користь ОСОБА_1 10 000, 00 грн.
В решті позову відмовити.
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Амадео Право», адреса: 01033, м. Київ вул. Тарасівська, 4а, ЄДРПОУ: 44467302.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 

Суддя К.В. Машкевич