ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2939/26 Справа № 243/6957/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гончарова А. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Агєєв О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якого на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, 
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2025року, головуючий у суді першої інстанції Гончарова А.О. 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025року ОСОБА_1 подав в суд позов проти ОСОБА_2 , зазначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Службу у справах дітей Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області та Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якого на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, з вимогою про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що у період з грудня 2013року по вересень 2020року він проживав з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу та від вказаних відносин ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син — ОСОБА_3 . Ще до народження дитини через зловживання відповідачем алкогольними напоями між позивачем та відповідачкою почали виникати непорозуміння, які після народження сина ставали тривалішими, та у 2020році  ОСОБА_2 покинула родину, залишивши дитину на повне піклування позивача.
Стверджував, що від народження ОСОБА_3 відповідачка не приймала участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідачки аліментів на утримання сина, за результатами розгляду якого 31 травня 2021року було ухвалено заочне рішення та стягнуто аліменти. Вказане рішення суду відповідачкою не виконується.
Зазначав, що вихованням та утриманням сина займається виключно позивач, натомість відповідачка не виявляє турботи про розвиток сина, навчання, підготовку до самостійного життя, не цікавиться потребами дитини. У 2022році відповідачка виїхала за кордон, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, байдуже ставиться до питання збереження життя та здоров`я дитини.
Вважав, що наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітнього сина, оскільки відповідачка без поважних причин ухиляється від виконання батьківських обов`язків та поведінку відповідачки неможливо змінити на краще, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2025року у задоволенні позову відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 , що у разі ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітнього сина, ОСОБА_3 вона буде позбавлена батьківських прав.
Покладено на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якого на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина, ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів, надані позивачем докази безспірно не свідчать про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, не доведено неможливість змінити поведінку відповідачки щодо дитини та розрив сімейних відносин з матір`ю не відповідає інтересам дитини.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
11 грудня 2025року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_4 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи «Електронний суд» апеляційну скаргу на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2025року.
В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення його позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, недоведеними є обставини, які суд визнав встановленими, викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, в матеріалах справи містяться достатні докази того, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, починаючи з дворічного віку дитини самоусунулась від виховання сина, аліменти на утримання дитини тривалий час не сплачує.
Стверджував, що суд першої інстанції дослідив докази не в їх сукупності, а кожен окремо, без їх взаємозв`язку, а також не врахував, що позбавлення батьківських прав не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, права на спілкування з дитиною і побачення з нею. 
Звертав увагу, що перебування відповідачки за кордоном та відсутність з нею зв`язку суттєво ускладнює вирішення позивачем питань життєдіяльності сина, пов`язаних з необхідністю отримання дозволів від обох батьків дитини. 
Вважав, що наведені факти щодо поведінки матері стосовно дитини свідчать про винну поведінку відповідачки та свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
17 грудня 2025року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду було витребувано зі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу №243/6957/25; 21 січня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
12 лютого 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1120год 17 березня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа та отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Позивач ОСОБА_1 є батьком, а відповідачка ОСОБА_2 є матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 11 березня 2015року /а.с. 28/.
Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 травня 2021року у справі №243/3642/21 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 13 квітня 2021року та до досягнення повноліття дитиною, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с. 30-32/.
На виконання вказаного рішення суду Слов`янським міськрайонним судом Донецької області було видано виконавчий лист, який пред`явлено на примусове виконання та 13 вересня 2021року старшим державним виконавцем Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Сіриком С.В. відкрито виконавче провадження №66756013 /а.с. 35-36/.
Згідно з довідкою-розрахунком Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № АСВП66756013/59238 від 15 липня 2025року, у період з 13 вересня 2021року по 15 липня 2025року аліменти ОСОБА_2 не сплачені, заборгованість становить 133 354,03грн /а.с. 45-46/. 
Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2021року у справі №243/6254/21 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Миколаївської міської ради орган опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини при роздільному проживанні батьків. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 /а.с. 47-50/.
13 квітня 2022року ОСОБА_2 виїхала за межі території України, перетнувши державний кордон у пункті пропуску “Грушів”, що підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19/70689-25-Вих від 03 вересня 2025року, в якій надана інформація за період з 01 січня 2022року по 03 вересня 2025року /а.с. 97/.
Згідно актами обстеження умов проживання від 16 липня2025 року /а.с. 53/ та від 16 вересня 2025року /а.с. 116/, за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 . Мати дитини – ОСОБА_2 з родиною не проживає з 2019 року, зі слів сусідів мати дитини вони не бачили з 2020року. Вихованням, розвитком та забезпеченням дитини займається тільки батько.
Згідно актами обстеження умов проживання від 16 липня 2025 року /а.с. 66-67/ та від 16 вересня 2025року /а.с. 117/, за місцем реєстрації ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , на момент проведення рейдів в кімнатах нікого не було. За словами сусідів в цих кімнатах ніхто не проживає, ОСОБА_5 вони не бачили, остання знаходиться за кордоном, про молодшого сина не можуть нічого сказати, оскільки ніколи не бачили його поряд з ОСОБА_2 .
Відповідно до повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Обласна дитяча лікарня м. Слов`янськ» № 01-09/208 від 28 липня 2025року /а.с. 69/ та повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 01-13/1260 від 25 липня 2025року /а.с. 68/ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «ОДЛ м.Слов`янськ» з 02 по 14 листопада 2017року, який був доставлений ЕШМД в супроводі батька ОСОБА_1 , якому було оформлено листок непрацездатності для догляду за дитиною та який у зв`язку з цим перебував на лікарняному з 03 по 08 листопада 2017року.
Як вбачається з відповіді Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області № 01-11/816 від 16 липня 2025року, за даними медичної інформаційної системи Helsi.Pro дитина - ОСОБА_3 має декларацію з сімейним лікарем. Законним представником дитини у декларації зазначено батька дитини - ОСОБА_1 , згідно з записами з історії розвитку дитини у період з 2018 року по теперішній час дитина зверталась до сімейних лікарів через законного представника - батька дитини. Підписання зобов`язань, передбачених інформованою згодою на проведення щеплення дитині здійснено батьком /а.с.70/.
У відповіді Миколаївського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області від 17 липня 2025року № 121 зазначено, що ОСОБА_3 навчається в 5 класі вказаного вище закладу за дистанційною формою навчання (online) з 01 вересня 2021року. Про зарахування дитини до складу учнів до керівництва навчального закладу звертався батько -  ОСОБА_1 , який відвідував батьківській збори, цікавиться рівнем успішності сина в навчанні, підтримує зв`язок з класним керівником. З питань організації навчального процесу класний керівник дитини зверталась до батька. Дитина загалом характеризується позитивно, як старанний та дисциплінований учень /а.с. 71-72/.
Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї (соціальна картка №7), складеним 23 вересня 2025року фахівцями комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Миколаївської міської ради, оцінювання проводилось з 17 по 23 вересня 2025року, встановлено, що малолітній ОСОБА_3 перебуває в складних життєвих обставинах через ухиляння матері від виконання своїх батьківських обов`язків, всі потреби дитини забезпечує батько /а.с. 118-119/. 
Органом опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради було подано до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 /а.с. 114-115/, який затверджений розпорядженням начальника Миколаївської міської військової адміністрації № 963 від 01 жовтня 2025року /а.с.113/. У вказаному висновку зазначено, що мати злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання сина, але зважаючи, що ОСОБА_2 фактично не проживає тривалий час на території Миколаївської міської територіальної громади, орган опіки та піклування не може встановити факт ставлення матері до свого малолітнього сина та визначити їх стосунки. Зважаючи на рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол №9 від 26 вересня 2025року), орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає, що ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини, але позивачем не доведено необхідність застосування такого заходу за обставин цієї справи, не доведено умислу відповідачки на невиконання батьківських обов`язків та негативного впливу матері на дитину, які б були законною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. 
Як правову підставу для відмови у задоволенні позову, суд виснував, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків, тож суд дійшов до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав та необхідність попередити відповідачку про неприпустимість в подальшому порушувати батьківські обов`язки та про можливі наслідки неналежного виконання батьківських обов`язків. 
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до статті 51 Конституції України частин другої, третьої статті 5 Сімейного кодексу України (далі — СК України), сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, громадянського суспільства.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі – Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України, згідно з пунктом 2 якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
За змістом наведеної норми ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьків прав на виховання дитини, захист її інтересів та інших прав, які їм надані до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, та вирішальним для результатів розгляду даної справи будуть обставини, що характеризують ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 травня 2025року у справі № 645/1592/24 та від 24 лютого 2026року у справі №569/9402/23.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023року у справі №545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі “Мамчур проти України” (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Встановлені в даній справі обставини вказують на те, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 , яким створено належні умови для розвитку та навчання сина. 
Ухвалюючи 25 серпня 2021року заочне рішення по справі №243/6254/21 та визначаючи місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 , Слов`янський міськрайонний суд Донецької області виходив з того, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, яка проживає разом з батьком та виховується останнім без підтримки матері.
Крім того, встановлені в даній справі обставини також вказують на те, що ОСОБА_2 не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього сина, 13 квітня 2022року виїхала за межі території України та з того часу постійно проживає за кордоном, рішення суду про стягнення з неї аліментів на утримання сина не виконує, має заборгованість зі сплати аліментів у значному розмірі.
Обставина перебування матері за кордоном у зв`язку з воєнним станом створює певні труднощі у стосунках з дитиною, участі в її вихованні, забезпеченні навчання, медичному догляді, спілкуванні в необхідному обсязі тощо, проте не звільняє мати від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, яка проживає разом з батьком.
Проте, достовірних та достатніх доказів у розумінні статей 79, 80 ЦПК України, які б вказували на повне нехтування матір`ю своїми батьківськими правами та обов`язками матеріали справи не містять.
Під час розгляду справи ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом, не встановлено обставин втрати відповідачкою інтересу до дитини, небажання спілкуватись з сином, остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач відповідних доказів суду не надав.
Проживання дитини разом з батьком, який займається вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що мати дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні сина, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Наявні в матеріалах справи відповіді з закладів охорони здоров`я та закладу освіти засвідчують лише те, що позивач як батько дитини належним чином виконує свої батьківські обов`язки, піклується про здоров`я та навчання сина, проте такі докази достеменно не свідчать про те, що відповідачка взагалі не виконує свої батьківські обов`язки, починаючи з досягнення дитиною двох років самоусунулась від виховання сина та протягом восьми років поспіль участі у вихованні дитини не приймає. Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає недоведеними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні статей 76-80 ЦПК України. 
Неявка відповідачки в судові засідання та ненадання нею відзиву на позовну заяву не може розцінюватись судом як прояв винної поведінки відповідачки щодо дитини та її байдужого ставлення до виконання батьківських обов`язків, а тому наведені в апеляційній скарзі твердження позивача в цій частині є помилковими. Колегія суддів звертає увагу, що розгляд справи відбувався за відсутності відповідачки та в матеріалах справи відсутні переконливі докази її обізнаності про звернення позивача до суду з даним позовом про позбавлення її батьківських прав щодо дитини, у зв`язку з чим за результатами розгляду справи було ухвалено заочне рішення. Безпідставними також є доводи скаржника про те, що у кожного громадянина України встановлений мобільний додаток “Дія”, через який відповідачка була достеменно обізнана про наявність цивільної справи щодо позбавлення її батьківських прав. 
Неоплата відповідачкою аліментів на утримання дитини та наявність заборгованості з їх сплати сама по собі, без встановлення причин їх неоплати, умисної та винної поведінки відповідачки, спрямованої на ухилення від виконання обов`язку щодо утримання дитини, не може бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій щодо відсутності підстав для урахування висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської радипро доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, з огляду на його необґрунтованість .
У зазначеному висновку відсутні дані, які об`єктивно характеризують відповідачку, та дані щодо наявності з боку матері загрози для малолітньої дитини, її здоров`я та психічного розвитку. У висновку відсутні відомості, які б свідчили про наявність виключних обставин для застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. Органом опіки та піклування не було відібрано пояснень ОСОБА_2 , а лише зазначено, що вони намагались зв`язатись з ОСОБА_2 засобами телефонного зв`язку, проте остання на контакт не виходила, встановити ставлення матері до сина та визначити їх стосунки орган опіки та піклування не може через фактичне не проживання матері на території Миколаївської міської територіальної громади. Крім того, зі змісту висновку не вбачається, що відповідачка взагалі обізнана про вчинення позивачем дій, пов`язаних з позбавленням її батьківських прав відносно малолітнього сина. Також, органом опіки та піклування не зазначено, чи вживались заходи органом опіки та піклування з метою покращення взаємовідносин матері та дитини.
Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини .
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Очевидно, що сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про розрив кровних стосунків. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити одного з батьків батьківських прав. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що їй краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього не завжди достатньо, щоб виправдати позбавлення батька всіх батьківських прав. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який слід йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Проте, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, нести загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Водночас, матеріали справи не містять доказів застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ чи органу опіки та піклування, притягнення до адміністративної відповідальності щодо неналежного виконання своїх батьківських обов`язків тощо.
В матеріалах справи відсутні достатні та переконливі докази, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та поведінку відповідачки в кращу сторону змінити неможливо.
Стороною позивача взагалі не надано жодних доказів, які б характеризували особистість матері дитини, особливості її характеру, стан здоров`я та ставлення до дитини. 
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Доводи позивача про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам їх малолітньої дитини, також не доведені належними та допустимими доказами.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях матері, чого в ході судового розгляду не підтверджено.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вищевказаних норм права, не надані достовірні докази з приводу втрати матір`ю інтересу до дитини. Наявних у суду матеріалів справи було не достатньо для висновку про позбавлення батьківських прав батька.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24, від 02 грудня 2020року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019року у справі №300/908/17.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав з урахуванням наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції надав належну та обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та загалом дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, що визначені статтею 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав.
Крім того, встановлені обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітнього ОСОБА_3 . Апеляційний суд зауважує, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. 
Тож, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю та недоцільністю на теперішній час.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2025року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 березня 2026року.

Судді: