Справа № 344/14964/25 
Провадження № 22-ц/4808/491/26 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої (суддя-доповідач) Пнівчук О. В.,
суддів:    Луганської В. М., Томин О. О.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Калинюк Роман Степанович, на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 січня 2026 року, 
встановив:
У серпні 2025 року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги теплопостачання до об`єкта нерухомого майна, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , який є споживачем цих послуг. Відповідачу послуги надаються з 01.12.2021 на підставі типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії. Приміщення споживача знаходиться в межах зовнішніх стін житлового будинку, який підключений до мереж централізованого опалення. Будинок обладнано комерційним приладом обліку, згідно якого проводиться нарахування за спожите тепло. Нарахування частини обсягів теплової енергії, витраченої на загальнобудинкові потреби та функціонування систем опалення будинку, розподіленої для даного споживача, а також вартості абонентського обслуговування за період з 01.12.2021 по 01.01.2025 становить 37 258,00 грн, які відповідачем не оплачено. Крім того, оскільки споживач прострочив виконання грошового зобов`язання розмір інфляційних втрат становить 9026,83 грн та 3% річних – 2336,60 грн. 
За наведених обставин позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги постачання теплової енергії в загальному розмірі 48 261,43 грн.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 січня 20256 року частково задоволено позов ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 44 769,51 грн, а також сплачений судовий збір в розмірі 2 808,91 грн. 
Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 – адвокат Калинюк Р. С. подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з істотними порушеннями норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що орган місцевого самоврядування надав попередньому власнику приміщення ОСОБА_2 дозвіл на влаштування системи автономного опалення – після чого приміщення було відключене від системи централізованого опалення та постачання. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2018 відповідач придбав квартиру АДРЕСА_2 . Відповідачем, як новим власником нерухомого майна, у 2018 році проведено реконструкцію квартири в нежитлове приміщення. При цьому, звертає увагу, що на момент купівлі та перепланування вказаного об`єкту нерухомого майна приміщення вже було відключено від системи центрального водопостачання.
Позивач стверджує, що обсяг спожитої відповідачем теплової енергії визначається як частина загальнобудинкового споживання відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Методики розподілу, посилаючись на дані комерційного приладу обліку Pollustat №74660049. Водночас у розрахунку позивач застосував показник 25 % для визначення обсягу теплової енергії на загальнобудинкові потреби, який відповідно до п. 8 Методики використовується лише за відсутності даних про площі місць загального користування, хоча у самому розрахунку такі площі наведені, а за частину періоду цей показник взагалі не застосовувався. Крім того, у розрахунку використано кілька різних тарифів на теплову енергію без посилання на рішення уповноваженого органу про їх затвердження, що суперечить мораторію на підвищення тарифів, встановленому Законом №2479-ІХ, та вимогам статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Представник скаржника, посилаючись на затверджені рішеннями виконкому Івано-Франківської міської ради від 18.10.2021 та 21.11.2024 тарифи та обсяг спожитої теплової енергії, вважає, що розмір заборгованості його довірителя мав би становити 6502,69 грн. При цьому в спірних правовідносинах не підлягає застосуванню рішення Івано-Франківської міської ради № 1687 від 09.12.2021 року, оскільки відповідач не є суб`єктом господарювання. Натомість розрахунок вартості послуг теплової енергії по нежитловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 по договору №850 ФО ОСОБА_1 за період 01.12.2021 – 01.08.2025 року не може вважатися належним та допустим доказом розрахунку заборгованості, оскільки по своїй правовій суті є інформаційною таблицею з відображенням набору даних без посилання правильності відображення таких даних та їх взаємозв`язку між собою.
Крім того, суд не звернув увагу, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористались.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (п.1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України).
Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Частиною першою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Враховуючи категорію справи та ціну позову в даній справі, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, 
Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, вищезазначеним вимогам відповідає.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки приміщення, яке належить відповідачу на праві власності, знаходиться у багатоквартирному багатоповерховому будинку та є невід`ємною частиною відповідних мереж (систем) опалення всього будинку, подання теплоносія до якого здійснюється від теплових мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) позивача, які є внутрішньобудинковим комплексом трубопроводів та обладнання для забезпечення опалення споживачів всього будинку, на спростування чого не надано доказів іншого, відповідач зобов`язаний нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир чи нежитлових приміщень цього будинку та оплачувати послуги згідно з законом та встановленими тарифами. Наявність автономного опалення у приміщенні, яке належить відповідачу на праві власності, не є підставою для звільнення від оплати на загальнобудинкові потреби опалення, які складаються, в тому числі з витрат на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. 
Суд зазначив, що з урахуванням змін до постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 «Деякі питання оплати житлово-комунальних посліг в періодвоєнного стану», внесених 30.12.2023, нарахування інфляційних втрат та 3% річних заборонялося лише до 01.01.2024 та застосовується виключно за визначених умов. Тому за періоди з грудня 2021 року по 24.02.2022 року та з 01.01.2024 по червень 2025 року розрахунок підлягає перерахунку, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню 1476,54 грн 3% річних та 6034,97 грн інфляційних втрат.
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу №3067 від 09 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Савчуком Романом Орестовичем (а.с. 121–123).
14.01.2019 виготовлено технічний паспорт на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на таке нежитлове приміщення 09.07.2018 року, загальною площею 57.0 м.кв (а.с.131-132).
Відповідно до протоколу №7 засідання комісії міськвиконкому по розгляду питань з влаштування автономного опалення і гарячого водопостачання від 12.09.2005, комісія прийняла рішення про надання дозволу ОСОБА_2 на виконання робіт у квартирі АДРЕСА_2 щодо влаштування системи автономного опалення і гарячого водопостачання ліцезованою організацію, на підставі проектної документації (а.с.120, 112-118).
01.12.2021. позивачем був опублікований Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії (а.с.11-13).
В акті обстеження нежитлового (комерційного) приміщення магазину в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складеному 06.12.2021 та підписаному уповноваженим представником ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та відповідачем, зазначено, що таке не підключене до централізованого опалення, та відсутні транзитні трубовідводи транзитного опалення (а.с.19).
Згідно з поданим позивачем розрахунком заборгованості щодо фізичної особи ОСОБА_1 , вартість наданих послуг з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення своєчасно та в повному обсязі не сплачувалася, у зв`язку з чим за період з 01.12.2021 по 01.08.2025 утворилася заборгованість у сумі 37 258 грн (а.с.24-68).
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Спірні правовідносини виникли з приводу несплати споживачем наданих позивачем житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення та гарячого водопостачання, а саме за період з грудня 2021 року по червень 2025 року.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Згідно з п.п. 1, 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до пункту 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, що діяли до 01 травня 2022 року, (далі – Правила), послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. 
Відповідно до ч.ч. 2, 6 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Обов`язок споживача житлово-комунальних послуг ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обов`язок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги. 
Відповідно до частини 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Відповідно до частини 6 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.
Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що допоміжні приміщення це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні та технічні приміщення).
Відповідно до пункту 33 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830 (далі – Правила №830), плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем складається з: плати за послугу, визначеної відповідно до цих Правил та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання; плати за абонентське обслуговування, визначеної виконавцем, розмір якої не може перевищувати граничного розміру, встановленого Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається окремим договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.
Плата за послугу, абонентське обслуговування та плата за обслуговування, поточний ремонт внутрішньобудинкової системи теплопостачання багатоквартирного будинку вноситься споживачем виконавцю щомісяця однієї сумою в порядку та розмірах, визначених договором. При цьому виконавець забезпечує деталізацію інформації щодо структури плати у рахунках споживачів.
Згідно з пунктом 38 Правил №830 споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).
Таким чином, співвласники приміщень та квартир у багатоквартирному будинку повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі, а відключення (відокремлення) окремих квартир такого будинку від мережі централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлях комунальних послуг №315 (далі – Методика №315), якою регламентовано визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі теплової енергії на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень (розділ ІІІ Методики).
У частині 2 Методики №315 зазначено, що загальнобудинкові потреби на опалення – витрати на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, без врахування обсягу теплової енергії, витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та обсягу теплової енергії, який надходить від ділянок транзитних трубопроводів до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення. Місця загального користування (далі – МЗК) – загальнодоступні місця у будівлі/будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, передпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень.
На підставі вищевикладеного, відповідач, як власник нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , яка обладнана системою індивідуального опалення, зобов`язаний нести витрати на обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення, а також оплачувати відповідну абонентську плату за такі послуги.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за надані послуги з постачання теплової енергії для задоволення загальнобудинкових потреб на опалення житлового будинку, за період з грудня 2021 року по червень 2025 року становить 37 258,00 грн. Вказаний розрахунок відповідає розрахунку, який визначений відповідною Методикою, фактично наданим послугам та встановленим тарифам і доказів на його спростування відповідачем не представлено.
Документальних підтверджень, у тому числі підписаних споживачем та виконавцем послуг актів-претензій, як це передбачено статтею 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», щодо ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості послуг матеріали справи не містять і відповідач під час судового розгляду справи таких доказів не надав.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Встановивши, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги для опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення та гарячого водопостачанняпостачання теплової енергії в будинку по АДРЕСА_3 , де знаходиться нежитлове приміщення відповідача, який отримує вказані послуги, що в свою чергу ним не спростовано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення визначеної заборгованості.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Доводи апеляційної скарги про те, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні заборонено нарахування та стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, є безпідставними з огляду на таке.
Постановою Постанова Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» дійсно було встановлено обмеження щодо нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань та процентів річних за несвоєчасне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Проте, 30.12.2023 було внесено зміни до даної Постанови, згідно яких до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285).
Після цієї дати нормативне регулювання не містить заборони на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на заборгованість за житлово-комунальні послуги на територіях, де не ведуться бойові дії. Крім того, зазначене обмеження взагалі не поширюється на період до запровадження воєнного стану, тобто до 24 лютого 2022 року. Тому нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за період з грудня 2021 року по 24 лютого 2022 року та після 01 січня 2024 року здійснено правомірно.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго».
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Калинюк Роман Степанович, залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 09 січня 2026 року – без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча        О. В. Пнівчук
Судді:         В. М. Луганська 
О. О. Томин