ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 р.	Справа № 534/3327/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 15.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Куц Т.О., вул. Гірників, 17, м. Горішні Плавні, 39800 по справі № 534/3327/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту патрульної поліції  
третя особа  Роговий Роман Григорович 
про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі відповідач), третя особа: ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ), в якому просив суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА№6188390 від 20.11.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі щодо ОСОБА_1 ;
- закрити справу про адміністративне правопорушення. 
В обґрунтування позову зазначив, що 20.11.2025 постановою старшого інспектора батальйону патрульної поліції в м. Кременчук УПП в Полтавській області Роговим Р.Г. його було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 140 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн. Позивач вважає вказану постанову незаконною і такою, що не відповідає вимогам закону та обставинам справи. 
Так, частина 3 статті 140 КУпАП передбачає порушення нормативів, щодо обладнання на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах місць: провадження робіт, залишення дорожніх будівельних матеріалів, конструкцій тощо, а так само неусунення після закінчення робіт перешкод і неприведення автомобільної дороги, вулиці, залізничного переїзду в стан, що гарантує безперешкодний і безпечний рух транспортних засобів та пішоходів. В оскаржуваній постанові зазначено, що 20.11.2025 в місті Горішні Плавні за адресою проспект Героїв Дніпра, 15, позивач, будучи відповідальною особою за проведення дорожніх робіт на тротуарі та «проізній» частині проспекту Героїв Дніпра, порушив правила, норми та стандарти що стосуються безпеки дорожнього руху в місці проведення дорожніх робіт та не вжив своєчасних заходів щодо організації дорожнього руху, чим порушив вимоги ДСТУ 8749:2017, що призвело до порушення пункту 1.5. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі ПДР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) - неприйняття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху. 
Позивач зазначив, що працює на посаді майстра дільниці Міські дільниці водовідведення в Комунальному підприємстві Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області. До його посадових обов`язків входить забезпечення своєчасності проведення ремонтних та відновлювальних робіт на системах забезпечення міста Горішні Плавні водопровідною (питною) водою та централізованого водовідведення (ремонт колодязів).
20 листопада 2025 року в зв`язку із проведенням відновлювальних робіт та ремонту колодязів системи міського централізованого водовідведення, позивач керував проведенням робіт саме з ремонту та відновленням колодязів за адресою: місто Горішні Плавні, проспект Героїв Дніпра, 82. Однак дорожніх робіт позивачем не проводилось. Весь спектр ремонтних робіт проводився на ділянці, що знаходиться рядом із тротуаром. Після закінчення виконання робіт, місце їх проведення було огороджене сигнальною стрічкою, що чітко зафіксовано фотографічними матеріалами.
Отже, Остапюк Д.В. під час виконання аварійно-ремонтних робіт повною мірою виконав всі приписи ДСТУ 8749:2017, а після закінчення робіт вчинив всіх необхідних дій для убезпечення місця їх проведення. Вважає, що в його діях відсутній склад правопорушення передбаченого частиною 3 статті 140 КУпАП.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в місці, час та дату, вказані в оскаржуваній постанові, інспекторами було виявлено факт проведення дорожніх робіт працівниками «Комунального підприємства Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Горішньоплавнівської міської ради». До проведення дорожніх робіт була залучена ДБМ (дорожньо-будівельна машина) VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номерний знак НОМЕР_1 , власником якої є КП «ВУВКГ» Горішньоплавнівської міської ради. Вказана вище ДБМ використовувалась робітниками, не забезпечивши безпеку в зоні проведення ремонтних робіт, а саме не були встановлені дорожні знаки 1.37, 4.8 ПДР України відповідно до типової схеми ОДР ДСТУ 8749:2017. Під час з`ясування обставин, які мають значення для вирішення справи, поліцейським було встановлено, що особою, відповідальною за проведення дорожніх робіт з ремонту колодязів системи міського централізованого водовідведення, є позивач, який займає посаду майстра дільниці водовідведення в КП «ВУВКГ» Горішньоплавнівської міської ради, відносно чого ОСОБА_1 не заперечував, що також підтверджується відеозаписом з нагрудної камери інспектора. Таким чином було виявлено факт вчинення адміністративного правопорушення за частиною 3 статті 140 КУпАП.
З урахуванням викладеного, вважає постанову серії №ЕНА 6188390 від 20.11.2025 законною та правомірною. Просив у позові відмовити через його необґрунтованість.
Рішенням Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 15.01.2026 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Постанову серії ЕНА№6188390 від 20.11.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі щодо ОСОБА_1 за ч.3 ст.140 КУпАП - скасовано.
Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 за ч.3 ст.140 КУпАП.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що судом першої інстанції не заперечується, що в адміністративному позові представником позивача підтверджувалось, що в місці, дату та час, вказані в оскаржуваній постанові, позивач керував проведенням робіт з ремонту та відновленням колодязів. Наявними у справі доказами, а саме відеозаписом з нагрудної камери інспектора поліції, копією акту та схеми обстеження ділянки вулично-шляхової мережі, копіями типових схем організації дорожнього руху, повністю підтверджується вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною 3 статті 140 КУпАП. 
Зауважив, що судом першої інстанції взагалі не було надано оцінки доказам, аргументам та поясненням наданим відповідачем на підтвердження факту притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 140 КУпАП.
Так, в місці, час та дату, вказані в оскаржуваній постанові, інспекторами було виявлено факт проведення дорожніх робіт працівниками «Комунального підприємства Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Горішньоплавнівської міської ради». До проведення дорожніх робіт була залучена ДБМ (дорожньо-будівельна машина) VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номерний знак НОМЕР_1 , (яка знаходилась на проїзній частині дороги) власником якої є КП «ВУВКГ» Горішньоплавнівської міської ради. Вказана вище ДБМ використовувалась робітниками, не забезпечивши безпеку в зоні проведення ремонтних робіт, а саме не були встановлені дорожні знаки 1.37, 4.8 ПДР України відповідно до типової схеми ОДР ДСТУ 8749:2017, що підтверджувалось відеозаписом з нагрудної камери інспектора, копією акту та схеми обстеження ділянки вулично-шляхової мережі, копіями типових схем організації дорожнього руху. Даним обставинам судом першої інстанції взагалі не було надано належної оцінки.
Вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, прийшов до помилкового висновку, що працівники проводили не дорожні, а тимчасові роботи поза межами тротуару, які не відносяться до робіт щодо інженерного облаштування, зі встановлення технічних засобів організації дорожнього руху.
Відтак, на думку апелянта, ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови (ЕНА №6188390 від 20.11.2025), оскільки доказів, які спростовують факт наявності адміністративного правопорушення не надано. Підтвердження наявності обставин, що виключають адміністративну відповідальність належними і допустимими доказами не доведено. 
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом розміщення на веб-порталі "Судова влада" повідомлення про виклик у судове засідання, про причини неявки не повідомили.
Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника.
Представник відповідача в апеляційній скарзі просив розглянути справу за відсутності представника відповідача (апелянта).
Відповідно до частини 3 статті 268 та частини 2 статті 313 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до постанови серії ЕНА №6188390 від 20.11.2025 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 140 КУпАП, а саме, за те що 20.11.2025 о 10:59 в місті Горішні Плавні (Комсомольськ), проспект Героїв Дніпра, 15 позивач, будучи відповідальною особою за проведення дорожніх робіт на тротуарі та «проізній» частині проспекту Героїв Дніпра, порушив правила норми та стандарти що стосуються безпеки дорожнього руху в місці проведення дорожніх робіт та не вжив своєчасних заходів щодо організації дорожнього руху, чим порушив вимоги ДСТУ 8749:2017, чим порушив пункт 1.5. ПДР - неприйняття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 140 КУпАП. За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 140 КУпАП на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 510 грн.
Непогодившись з постановою серії ЕНА №6188390 від 20.11.2025, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем достатніми, належними та допустимими доказами не підтверджено факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 3 статті 140 КУпАП, за обставин, викладених в оскаржуваній постанові, а усі сумніви щодо доведеності вини позивача в силу приписів ст. 62 Конституції України тлумачаться на його користь. У даному випадку фактичні дані, які містяться в постанові про адміністративне правопорушення, не дають можливості встановити наявність порушення позивачем ПДР і, відповідно, наявність адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 140 КУпАП.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.
Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Статтею 222 КУпАП установлено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга і третя статті 140 КУпАП).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Положеннями пункту 4 розділу I Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 №1395 (далі - Інструкція №1395 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Згідно з пунктом 2 розділу III Інструкції №1395 постанова у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Відповідно до пунктів 1, 2 розділу IV Інструкції №1395 розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення. Зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення повинен відповідати статті 283 КУпАП.
Порядок дорожнього руху на території України регулюється Законом України «Про дорожній рух» №3353-XII від 30.06.1993 (далі Закон №3353-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ПДР та іншими нормативними актами.
Згідно з пунктом 1.1 ПДР ці правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил.
Відповідно до пункту 1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Статтею 14 Закону №3353-XII встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги» №2862-IV від 08.09.2005 (далі Закон №2862-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Межі вулиці за її шириною визначаються "червоними лініями". Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах "червоних ліній" вулиці не допускається.
Згідно з пунктом 1.5 ПДР (за порушення якого позивача притягнуто до адміністративної відповідальності) дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган.
Вимоги щодо огородження та організації дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт у межах смуги відведення автомобільних доріг загального користування та в межах червоних ліній вулиць та доріг населених пунктів установлює ДСТУ 8749-2017.
Так, відповідно до пунктів 5.1.1 - 5.1.4 ДСТУ 8749-2017 обмеження чи заборона дорожнього руху під час проведення дорожніх робіт установлюють на підставі ордера, відповідно до вимог статті 26 [5].
Примітка. Підприємства та організації, які виконують дорожні роботи, мають завчасно повідомити відповідні державні органи управління чи органи місцевого самоврядування, у власності яких знаходиться дорога чи вулиця [1], про місце, тривалість та характер дорожніх робіт.
Установлення обмежень руху без ордера можливо під час проведення короткострокових дорожніх робіт з використанням однієї з тимчасових типових схем ОДР (додаток В) та з дотриманням вимог цього стандарту.
Якщо жодна з тимчасових типових схем (додаток В) не враховує в повній мірі умови дорожнього руху та/або умови дорожніх робіт, розробляють тимчасову індивідуальну схему ОДР. Тимчасові схеми ОДР, використані або розроблені відповідно до вимог цього стандарту, мають входити до складу ордера відповідно до вимог [5] або проектної документації відповідно до вимог [3].
До облаштування зони дорожніх робіт відповідно до вимог цього стандарту заборонено здійснювати будь-які дорожні роботи, а також завозити будівельні матеріали, конструкції, ДБМ тощо.
Підприємства та організації, які проводять дорожні роботи, повинні призначати особу, відповідальну за безпеку дорожнього руху.
Відповідно до частини 3 статті 140 КУпАП, порушення нормативів щодо обладнання на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах місць: провадження робіт, залишення дорожніх машин, будівельних матеріалів, конструкцій тощо, а так само неусунення після закінчення робіт перешкод і неприведення автомобільної дороги, вулиці, залізничного переїзду в стан, що гарантує безперешкодний і безпечний рух транспортних засобів та пішоходів, - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері безпеки дорожнього руху.
Об`єктивна сторона цих правопорушень полягає у недодержанні правил, норм і стандартів щодо обладнання місць дорожніх робіт або неусунення перешкод, після їх завершення, внаслідок чого не забезпечується безпечний і безперешкодний рух транспортних засобів та пішоходів.
Суб`єктами цього правопорушення є як громадяни, так і посадові особи.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю як умислу, так і необережності.
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Положеннями статті 280 КУпАП закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Аналіз змісту статей 251, 252, 280 КУпАП свідчить про те, що правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, зокрема за частиною 3 статті 140 КУпАП, є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.
Так, статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішенні справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 3 розділу ІІ Інструкції №1395 установлено, що при складанні постанови у справі про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою - третьою статті 140 КУпАП (коли протокол не складається), до них необхідно долучати акт обстеження ділянки вулично-шляхової мережі (додаток 2) з відповідними замірами та схемою про:
1) пошкодження шляхів, залізничних переїздів, інших шляхових споруд, трамвайних колій чи технічних засобів регулювання дорожнього руху;
2) самовільне знімання, закриття чи встановлення технічних засобів регулювання дорожнього руху;
3) перешкоду для дорожнього руху, у тому числі забруднення шляхового покриття;
4) пошкодження асфальтобетонного покриття доріг унаслідок руху машин на гусеничному ходу;
5) умови та стан шляху, які загрожують безпеці дорожнього руху;
6) порушення нормативів щодо обладнання на дорогах місць проведення ремонтних робіт, залишення дорожніх машин, будівельних матеріалів, конструкцій;
7) порушення або невиконання правил на підприємствах, в установах та організаціях під час розроблення та виготовлення транспортних засобів і деталей до них або інших предметів їх додаткового обладнання, під час проектування, реконструкції та ремонту шляхів, залізничних переїздів, інших шляхових споруд.
Отже, зважаючи на приведені положення Інструкції №1395, колегія суддів дійшла висновку, що основним доказом, який підтверджує вчинення особою порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг, є акт обстеження ділянки вулично-шляхової мережі (затвердженої форми), а також надані до нього заміри та схеми.
Відповідно до постанови серії ЕНА №6188390 від 20.11.2025 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 140 КУпАП, а саме, за те що 20.11.2025 о 10:59 в місті Горішні Плавні (Комсомольськ), проспект Героїв Дніпра, 15 позивач, будучи відповідальною особою за проведення дорожніх робіт на тротуарі та «проізній» частині проспекту Героїв Дніпра, порушив правила норми та стандарти що стосуються безпеки дорожнього руху в місці проведення дорожніх робіт та не вжив своєчасних заходів щодо організації дорожнього руху, чим порушив вимоги ДСТУ 8749:2017, чим порушив пункт 1.5. ПДР - неприйняття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 140 КУпАП. За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 140 КУпАП на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 510 грн.
Надаючи оцінку спірній постанові, колегія суддів зазначає наступне.
Передумовою для застосування частини 3 статті 140 КУпАП є встановлення факту виконання дорожніх робіт на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах чи розміщення на них дорожніх машин, будівельних матеріалів, конструкцій тощо, що створюють перешкоди для руху, а також наявності обов`язку у відповідальної особи забезпечити належне обладнання місця проведення таких робіт або усунути перешкоди після їх завершення та привести дорожнє покриття у безпечний стан.
Таким чином, адміністративна відповідальність за частиною 3 статті 140 КУпАП настає лише за умови доведення, що особа, відповідальна за проведення робіт чи утримання відповідної ділянки дороги, не забезпечила нормативів щодо облаштування місця проведення робіт або не усунула перешкоди та не привела дорогу у стан, який гарантує безпечний та безперешкодний рух транспортних засобів і пішоходів.
На підтвердження факту вчинення позивачем правопорушення передбаченого частиною 3 статті 140 КУпАП, відповідачем надано: акт обстеження ділянки вулично-шляхової мережі; відеозапис з бодікамери 470898, про які зазначено в постанові про адміністративне правопорушення. Також надано схему до постанови (протоколу) про адміністративне правопорушення передбачене статтею 139 та статтею 140 КУпАП; тимчасові типові схеми ОДР (ДСТУ 8749:2017).
Долученим до матеріалів справи відеозаписом зафіксовано, що працівники проводили не дорожні роботи (роботи, пов`язані з будівництвом, реконструкцією, ремонтом чи утриманням автомобільної дороги, штучних споруд дорожнього відводу, інженерного облаштування, встановленням технічних засобів організації дорожнього руху), а тимчасові роботи (ремонт колодязя системи водовідведення) поза межами дорожнього полотна та тротуару, які не відносяться до робіт щодо інженерного облаштування, зі встановленням технічних засобів організації дорожнього руху.
Проведення робіт поза межами дорожнього полотна та тротуару також підтверджується і наданою відповідачем схемою до постанови (протоколу) про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 139 та статтею 140 КУпАП.
Крім того на відеозаписі зафіксовано, що автомобіль, до якого періодично підходять працівники з метою взяття інструментів, матеріалів та обладнання, виконання інших супутніх робочих дій, знаходиться обабіч проїзної частини дороги, яка має три смуги в одному напрямку. Рух транспортних засобів на відповідній ділянці не є інтенсивним, дорожні затори відсутні. Розташування автомобіля не створює перешкод для руху інших учасників дорожнього руху, оскільки транспортні засоби мають можливість безперешкодно рухатися іншими смугами руху. На місці зупинки автомобіля відсутні дорожні знаки, що забороняють зупинку або стоянку транспортних засобів. 
Щодо доводів відповідача про розміщення та проїзній частині деяких робочих інструментів, колегія суддів зазначає, що з наданого відеозапису вбачається, що обабіч дороги біля бордюру де стоїть автомобіль, знаходиться декілька мішків. При цьому, габарити транспортного засобу та місце розташування вказаних предметів позначено тимчасовим огороджувальним засобом з метою попередження учасників дорожнього руху. 
З долученого до матеріалів справи акту обстеження ділянки вулично-шляхової мережі вбачається, що під час обстеження, зокрема, встановлено, що забезпечення безпечного експлуатаційного стану ділянки дороги (вулиці) покладено на КП "СПЕЦЕКО"; недоліки покриття проїзної частини відсутні; інші недоліки в утриманні та експлуатації ділянки відсутні; експлуатаційний стан технічних засобів організації дорожнього руху не відповідає вимогам ДСТУ 4100:2021 та ДСТУ 3308-96 за такими показниками: наявність та стан дорожніх знаків: відсутні тимчасові дорожні знаки в місті провадження дорожніх робіт згідно типової схеми ОДР ДСТУ 8749:2017. 
Отже, з наведених в акті обстеження відомостей вбачається, що зафіксовані порушення стосуються саме невідповідності організації дорожнього руху під час проведення дорожніх робіт вимогам ДСТУ, а саме відсутності тимчасових дорожніх знаків у місці їх провадження відповідно до типової схеми організації дорожнього руху.
Водночас, як установлено судом, працівниками у даному випадку проводилися не дорожні роботи, а тимчасові роботи (ремонт колодязя системи водовідведення) поза межами дорожнього полотна та тротуару, які не відносяться до робіт щодо інженерного облаштування, зі встановленням технічних засобів організації дорожнього руху. За таких обставин вимоги щодо встановлення дорожніх знаків відповідно до типової схеми організації дорожнього руху, передбачені для проведення дорожніх робіт, на спірні правовідносини не поширюються. 
Разом з цим судова колегія зазначає, що зміст акту обстеження ділянки дорожньої мережі не дозволяє встановити, які саме умови та стан шляху загрожували безперешкодному та безпечному руху транспортних засобів та пішоходів, в чому саме полягало суттєве обмеження руху та які саме об`єктивні показники стали підставою для визнання обстеженої ділянки дороги небезпечною для руху учасників дорожнього руху.
Окрім того, суд звертає увагу, що відповідачем не виконано вимоги щодо змісту та реквізитів акту обстеження ділянки вулично-шляхової мережі, визначені додатком 2 до Інструкції №1395, оскільки такий складено без участі представника підрозділу з експлуатації доріг (вулиць), який відповідає за належне утримання зазначеної ділянки та без участі свідків.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, колегія суддів зазначає, що в оскаржуваній постанові відповідачем не наведено конкретних обставин, які б свідчили про те, яким саме чином дії чи бездіяльність позивача в порушення вимог пункту 1.5 ПДР створювали небезпеку чи перешкоду для дорожнього руху, загрожували життю або здоров`ю громадян, завдавали чи могли завдати матеріальних збитків. Натомість із наданих відповідачем доказів, зокрема відеозапису, вбачається, що працівниками здійснювалися роботи з ремонту колодязю системи водовідведення, які проводилися поза межами проїзної частини дороги та тротуару. При цьому, під час проведення таких робіт, було вжито необхідних заходів для забезпечення безпеки та інформування пішоходів про проведення робіт, зокрема, місце проведення робіт було позначено тимчасовими огороджувальними засобами, а після проведення робіт - огороджене сигнальною стрічкою. Автомобіль, який знаходився обабіч дороги, та декілька мішків, розташованих біля бордюру не створювали перешкод для руху інших учасників дорожнього руху та були позначені тимчасовим огороджувальним засобом з метою попередження учасників дорожнього руху. За таких обставин, суд приходить до висновку, що проведення робіт з ремонту колодязя здійснювалось із дотриманням необхідних заходів безпеки та не створювало перешкод для дорожнього руху та не становило загрози життю та здоров`ю громадян.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 14 КУпАП передбачено, що посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні правопорушення, пов`язані з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров`я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов`язків.
Матеріали справи не містять підтвердження того, що безпосередньо ОСОБА_1 здійснював роботи або що він був призначений відповідальною особою за вжиття своєчасних заходів щодо організації дорожнього руху в місці проведення робіт.
Як зазначає позивач, 20.11.2025 в зв`язку із проведенням відновлювальних робіт та ремонту колодязів системи міського централізованого водовідведення, він керував проведенням робіт саме з ремонту та відновлення колодязів. Однак дорожніх робіт позивачем не проводилось. Весь спектр ремонтних робіт проводився на ділянці, що знаходиться рядом із тротуаром. Після закінчення виконання робіт, місце їх проведення було огороджене сигнальною стрічкою, що чітко зафіксовано фотографічними матеріалами.
В свою чергу відповідачем не було належним чином встановлено особу, яка відповідно до внутрішніх розпорядчих документів підприємства була призначена відповідальною за організацію безпеки дорожнього руху під час виконання робіт. Висновок відповідача про те, що саме позивач є суб`єктом відповідальності ґрунтуються на поясненнях працівників та позивача про те, що він є відповідальним за проведення робіт з ремонту та відновлення колодязя. Водночас, сама по собі обставина виконання позивачем функцій щодо організації та проведення зазначених робіт не свідчить про покладення на нього обов`язків щодо забезпечення безпеки дорожнього руху та, відповідно, не підтверджує його статусу як суб`єкта відповідальності за вказаним адміністративним правопорушенням.
За таких умов висновок відповідача про притягнення позивача до відповідальності є передчасним та необґрунтованим. 
Колегія суддів не надає оцінку наданим відповідачем тимчасовим типовим схемам ОДР, оскільки у пункті 7 спірної постанови "До постанови додаються" такі не зазначені. 
Відповідно до вимог статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність складення ним постанови, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами порушення позивачем Правил дорожнього руху України.
Всупереч цим приписам відповідач, як суб`єкт владних повноважень-відповідач у справі, не надав відповідних доказів на спростування доводів позивача та підтвердження правомірності свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Згідно з частиною 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Натомість оскаржувана постанова таких доказів не містить.
З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що при винесенні оскаржуваної постанови вина особи у вчиненні правопорушення належним чином не доведена, а твердження позивача не спростовані. Отже, постанова серії ЕНА№6188390 від 20.11.2025 є такою, що не відповідає вимогам частини 2 статті 2 КАС України та підлягає скасуванню. 
Колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів вважає, що відсутні в розумінні ст. 139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат по даній справі.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.
Рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 15.01.2026 по справі № 534/3327/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено 09.03.2026.