Справа № 450/4304/24 
Провадження № 2/450/1052/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого-судді Кукси Д.А.
секретаря судового засідання Глинської У.Я.
за участю позивача ОСОБА_1 
представника позивача – адвоката Детинич П.І.
представника відповідача – адвоката Ощипок О.З.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Пустомити цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Щирецька селищна рада Львівського району Львівської області про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, -
суд постановив таке рішення:
підстава позову (позиція позивача): позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належною на праві особистої власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з даної квартири без надання їй іншого жилого приміщення.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 27.08.2024. Згідно довідки №178 від 28.02.2023 року та будинкової книги, у зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . 10 січня 2012 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Право власності підтверджується договором дарування та державною реєстрацією від 24.01.2012. Квартира складається з двох житлових кімнат та кухні, є газифікованою, з пічним опаленням. Особовий рахунок відкритий на ім`я власниці. Крім того, 12 червня 2013 року ОСОБА_1 отримала у дарунок дві земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Іншого житла, окрім зазначеної квартири, вона не має. Позивач зазначає, що відповідачка не має жодного правового відношення до цієї квартири. Раніше вона володіла 1/3 часткою квартири у м. Львові, яку згодом відчужила. Після укладення договору дарування у квартирі продовжувала проживати дарувальниця. Відповідачка, перебуваючи з нею у конфліктних відносинах, самовільно вселилась у квартиру та проживає там без дозволу власниці. ОСОБА_1 неодноразово вимагала звільнити житло, однак відповідачка відмовляється та поводиться агресивно. У лютому 2023 року позивач була змушена забрати ОСОБА_3 до м. Львова через неналежне ставлення відповідачки. ОСОБА_2 продовжує незаконно користуватись квартирою, не сплачуючи комунальні послуги, чим створює заборгованість. У зв`язку з цим власниця зверталась до відповідних служб, внаслідок чого було припинено газо- та водопостачання, а також опломбовано відповідні прилади. 14 березня 2023 року комісією Щирецької селищної ради складено акт, яким встановлено факт самовільного проживання відповідачки у квартирі без дозволу власника. Самовільними діями відповідачка перешкоджає власниці у здійсненні її права володіння та користування майном, змушуючи останню нести витрати на оренду житла.
24.03.2025 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що позивачка є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування. ОСОБА_2 не є співвласником зазначеного житла, не належить до членів сім`ї власниці та не отримувала дозволу на проживання у ньому. 
Незважаючи на це, вона самовільно зайняла квартиру та продовжує у ній проживати, чим створює перешкоди власниці у здійсненні права користування та розпорядження майном. Заперечення відповідачки щодо безпідставності позову є необґрунтованими та суперечать нормам чинного законодавства, зокрема статтям 316, 317, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України, якими передбачено непорушність права власності та право власника вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном. Також відповідно до статей 13, 41 та 55 Конституції України держава забезпечує захист права власності, а ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 155 Житлового кодексу України власник житлового приміщення не може бути позбавлений права користування ним, крім випадків, передбачених законом. Водночас чинне законодавство не передбачає виникнення права користування житлом у особи, яка не є членом сім`ї власника та вселилась без його згоди. 
Факт здійснення відповідачкою окремих витрат або користування комунальними послугами не створює для неї жодних прав на спірне житло. Внаслідок самовільного зайняття квартири позивачка позбавлена можливості користуватися належним їй майном та змушена орендувати інше житло, що спричиняє додаткові витрати. Посилання відповідачки на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними, оскільки гарантії права на житло не можуть застосовуватись до осіб, які займають його незаконно та без правових підстав. 
Також позивачка зазначає, що факт родинних відносин, а саме те, що відповідачка є її біологічною бабусею, сам по собі не надає останній права без згоди власниці вселятися та користуватися належною їй на праві приватної власності квартирою. Відповідачка не є членом сім`ї позивачки, між сторонами склалися неприязні відносини, а її поведінка щодо позивачки та її родини носила конфліктний характер.
В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, зазначивши, що вимога про виселення відповідачки з квартири як особи, яка незаконно займає житлове приміщення, є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Позиція відповідача: 10.03.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачка заперечує позовні вимоги, покликаючись, що ОСОБА_3 (її мати), ОСОБА_4 (донька) та ОСОБА_1 (онука) зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 . При цьому позивачці ОСОБА_1 на праві особистої власності належить вказана квартира, яка була подарована їй ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Водночас відповідачка не погоджується з доводами позивачки щодо незаконності її проживання у спірному житлі. Зокрема, твердження про безоплатне користування житлово-комунальними послугами є необґрунтованими та спростовуються квитанціями про оплату електроенергії за 2021-2025 роки.
Також відповідачка заперечує доводи про самовільне вселення та зазначає, що ОСОБА_3 є її матір`ю, що підтверджується відповідними документами, а позивачка - її онукою. У зв`язку з цим вона вважає безпідставними твердження про те, що є для позивачки сторонньою особою.
Крім того, відповідачка зазначає, що її син ОСОБА_5 проживав разом із нею у спірній квартирі, а в липні 2024 року був мобілізований до лав ЗСУ та з 11.10.2024 року вважається зниклим безвісти.
Щодо обставин відчуження 1/3 частки квартири у м. Львові, відповідачка підтверджує факт її продажу у 2020 році та зазначає, що отримані кошти були використані на проведення ремонту спірної квартири, яка перебувала у незадовільному стані.
Доводи позивачки про агресивну поведінку відповідачки, зокрема щодо ОСОБА_3 , відповідачка вважає надуманими та такими, що не підтверджені належними доказами.
ОСОБА_2 також зазначає, що проживала у даному будинку з моменту народження у період з 1959 по 1964 рік, а з 2010 року фактично постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації місця проживання та не має іншого житла.
В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги заперечили в повному обсязі та зазначила, що виселення відповідачки є безпідставним.
Позиція третьої особи: Щирецька селищна рада Львівського району Львівської області в судове засідання не забезпечила явку представника, хоч належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, пояснень щодо позову не надала. 
Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.
12.09.2024 відповідь №782548 від 12.09.2024 є Єдиного демографічного реєстру; 12.09.2024 запит щодо доступу до персональних даних; 28.10.2024 відповідь на запит щодо доступу до персональних даних; 11.11.2024 ухвала про відкриття провадження; 30.12.2024 заява в порядку ст. 91 ЦПК України про виклик свідків; 08.01.2025 заява про відкладення розгляду справи; 20.02.2025 заява про виклик свідків; 10.03.2025 відзив на позовну заяву; 24.03.2025 відповідь (на відзив на позовну заяву); 03.04.2025 ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду; 24.02.2026 клопотання про відкладення розгляду справи.
Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Приписами ч. 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено судом, відповідно до договору дарування квартири від 10.01.2012, посвідченого приватним нотаріусом Леськів Г.М. та зареєстрований у реєстрі за №11, ОСОБА_3 , 1932 року народження, подарувала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,6 кв. м.
Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 24.01.2012, номер витягу 32958333, реєстраційний номер 17705592, квартира під АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 , на підставі договору дарування №11, від 10.01.2012, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леськів Г.М.
Згідно з витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 4764197 від 12.06.2013 ОСОБА_1 належить земельна ділянка за адресою АДРЕСА_3 кадастровий номер 4623655500:01:003:0202 на піставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: ВТІ 245725, зараєстрований в реєстрі за №488, виданий 12.06.2013 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Леськів Г.М.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 4767180 від 12.06.2013 ОСОБА_1 належить земельна ділянка за адресою АДРЕСА_3 кадастровий номер 4623655500:01:003:0200 на підставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: ВТІ 245726, зараєстрований в реєстрі за №492, виданий 12.06.2013 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Леськів Г.М.
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 27.08.2024, виданого Щирецькою територіальною громадою, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 від 27.12.2023.
Згідно з довідкою №178 від 28.02.2023 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою АДРЕСА_2 зараєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (дата реєстрації 28.11.2003), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (дата реєстрації 27.12.2013) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (дата реєстрації 27.12.2013), що також підтверджується записами у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_2 .
Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 14.03.2023 складеного за участю членів комісії депутата Щирецької с/р Морського О.М., сусіда ОСОБА_6 , селищного голови Василишин О.П., встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_5 проживають без реєстрації, самовільновселені без дозволу власника за адресою АДРЕСА_2 .
Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 17.08.1976, батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , актовий запис №57.
Відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_2 ОСОБА_9 та ОСОБА_7 уклали шлюб 10.10.1982, після реєстрації одруження ОСОБА_7 присвоєно прізвище ОСОБА_10 .
Як встановлено судовому засіданні, відповідачка не заперечує факту проживання у житловій квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачці на праві власності, та вказує, що така є єдиним житлом для неї та вона проживає в ній на постійній основі з 2020; іншого житла в неї немає.
У судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає у АДРЕСА_4 , та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Свідок зазначила, що ОСОБА_2 є її матір`ю, однак вона не вважає її членом своєї сім`ї. Позивачка є її донькою, яка через неможливість доступу до належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_2 , змушена проживати в орендованому житлі. Вказана квартира перебуває у одноосібній власності позивачки, яка також у ній зареєстрована. На вихідні позивачка приїжджає до свідка, оскільки останній важко самостійно доглядати за ОСОБА_3 .
Свідок повідомила, що відповідачка самовільно вселилася у зазначену квартиру без згоди власниці та без згоди ОСОБА_3 , яка на той час там проживала, змінила замки та шляхом погроз і психологічного насильства перешкоджає доступу до житла. За словами свідка, відповідачка також погрожувала фізичною розправою ОСОБА_3 .
Крім того, свідок зазначила, що відповідачці належала 1/3 частка квартири у АДРЕСА_5 (ізольована кімната з лоджією, при спільному користуванні коридором, кухнею та ванною кімнатою). Свідок разом із позивачкою володіли 2/3 цієї квартири та проживали там до 2004 року, однак через неможливість ведення спільного господарства були змушені відчужити свою частку у 2012 році.
Свідок також пояснила, що як їй відомо відповідачка з 2012 року проживала за двома адресами у АДРЕСА_5 , а також у свого чоловіка на АДРЕСА_6 (точну адресу їй невідомо). Після відчуження квартири у Львові у 2012 році свідок разом із неповнолітньою донькою були зареєстровані у квартирі в смт Щирець, однак фактично там не проживали. У цей період у квартирі проживала лише попередній власник квартири - ОСОБА_3 .
Також, зазначила, що з 2020 року ОСОБА_3 проживала разом із відповідачкою та ОСОБА_11 (зведеним братом свідка), а з 2023 року проживає разом зі свідком та позивачкою. Свідок зазначила, що ОСОБА_3 93 роки, вона є нетранспортабельною та за рекомендацією лікаря її не можна хвилювати, оскільки це може суттєво погіршити стан її здоров`я.
Судом встановлено родинні зв`язки між сторонами, а саме: відповідач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , матір`ю свідка ОСОБА_4 та бабусею позивачки - ОСОБА_1 .
Також було допитано свідка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , пенсіонерку, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_7 . Свідок повідомила, що перебуває у приязних стосунках із відповідачкою, з якою знайома з 1970-х років, тоді як позивачку особисто не знає.
Зі слів свідка, відповідачка проживає за адресою: АДРЕСА_7 (точний номер будинку їй невідомий) більше 10 років. Раніше за цією ж адресою проживали мати відповідачки ( ОСОБА_3 ) та її син - ОСОБА_13 , який загинув.
Свідок зазначила, що у період близько 2020 року відповідачка здійснила покращення стану житла, зокрема замінила дах, перекриття, підлогу, вікна та двері. Свідок бачила, як виконувалися ремонтні роботи майстрами. Зі слів відповідачки знає, що ОСОБА_2 не знала, хто є власником житла, і вважала, що воно належатиме їй, оскільки та проживала у цій квартирі з дитинства та попереднім власником була мати відповідачки. Згодом відповідачці стало відомо від ОСОБА_3 , що квартира належить позивачці. Свідок охарактеризувала відносини між позивачкою та відповідачкою як неприязні.
Крім того, свідок повідомила, що на даний час у вказаному житлі відключено газо- та електропостачання, що створює дискомфортні умови для проживання відповідачки.
Конституцією України передбачено як захист прав власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен мас право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло. придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту. житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа мас право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв?язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв?язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти росії», заява N? 58255/00, пункт 36.). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява N? 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи. а саме від наявності достатніх триваючих зв?язків з конкретним місцем проживання (рішення
Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Доводи сторони позивача щодо наявності у відповідачки можливості самостійно орендувати житло у зв`язку з продажем квартири, розташованої у АДРЕСА_5 , суд оцінює критично та не вважає їх належним чином обґрунтованими, оскільки встановлено, що грошові кошти, отримані від відчуження зазначеної квартири, були використані з метою покращення житлових умов у спірному житлі, що підтверджується поясненнями відповідачки та показами свідка ОСОБА_12 . При цьому, судом, також встановлено, що відповідачка була зареєстрована в період з 1976 по 2020 рік за адресою АДРЕСА_5 , однак після відчуження належної їй 1/3 частки у квартирі місце її реєстрації відсутнє, що свідчить про відсутність у неї іншого житла та, відповідно, реальної можливості самостійно забезпечити свої житлові потреби.
Також судом встановлено, що відповідачка з 2013 року періодично проживала у квартирі АДРЕСА_1 , однак з 2020 року, після відчуження 1/3 частки квартири у АДРЕСА_5 , фактично проживає там на постійній основі. Зазначене житло вона займає за згодою попереднього власника - ОСОБА_3 , яка є її матір`ю, що свідчить про відсутність у відповідачки іншого місця проживання та потреби у користуванні спірною квартирою.
Отже, тривале проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою вважати його таким, що належить цій особі у розумінні статті 8 Конвенції, а подальше виселення становитиме невиправдане втручання у приватне життя та порушення права на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».
Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Також Верховний Суд в постанові від 15 січня 2020 р. у справі N? 754/613/18-ц погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Особа 1, оскільки тривалий час проживання Особи 2 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.
Суд критично оцінює доводи сторони позивача щодо незаконного та самовільного вселення відповідачки у спірну квартиру, оскільки встановлено, що на момент її вселення у зазначеній квартирі проживала мати відповідачки - ОСОБА_3 , яка зі слів відповідачки не заперечувала проти такого вселення. Також суду не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували примусовий характер вселення чи застосування будь-якого тиску щодо ОСОБА_3 .
У даній справі суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами ОСОБА_1 як «нового власника» спірного квартироволодіння та збереження фундаментальних прав на житло відповідачки ОСОБА_2 .
Допитана, з ініціативи сторони позивача, свідок ОСОБА_4 не конкретизувала, яким чином відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю та не зазначила у чому саме полягають такі перешкоди, вказавши лише на «необхідність позивачці орендувати житло».
Суд враховує те, що відповідачка ОСОБА_2 не створює жодних перешкод у користуванні власністю позивачу, а тому відсутня нагальна суспільна необхідність її виселення без надання іншого житла.
Також суд звертає увагу, що відповідачка є особою пенсійного віку, яка належить до соціально вразливої категорії населення. Її виселення за відсутності іншого житла фактично призведе до позбавлення єдиного місця проживання та становитиме непропорційне втручання у гарантоване Конституцією України право на житло і його захист, що суперечить принципам справедливості та пропорційності втручання у житлові права.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення з квартири ОСОБА_2 , яка не є власником житла.
При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача та стягненню з відповідача не підлягають.
Керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 2, 12, 13, 76, 81, 141,258, 259, 263-265, 280, 281 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зараєстрована: АДРЕСА_8 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання АДРЕСА_8 .
Третя особа: Щирецька селищна рада Львівського району Львівської області, код ЄДРПОУ 04372193, місце знаходження 81160, смт. Щирець, пл. Ринок, 8.

Суддя: Д. А. Кукса