ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1330/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.
суддів: Поліщук Л.В., Аленіна О.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» 
на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025, суддя суду першої інстанції Мостепаненко Ю.І., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 11.12.2025
по справі №916/1330/25
за позовом: Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» 
до відповідача: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Усть-Дунайськ»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 
1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія»
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Краншип» 
про стягнення 185 137,41 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.
02.04.2025 Приватне акціонерне товариство «Українське дунайське пароплавство» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Усть-Дунайськ», в якій просило суд стягнути з відповідача 185 137,41 грн. заборгованості, у тому числі: 148 444,07 грн. суму основної заборгованості, 19 787,17 грн. пені, 13 984,43 грн. інфляційних витрат, 2 921,74 грн. 3% річних, а також судові витрати.
В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору (Букінг-ноту) №2-І-ФУД-23 від 28.02.2023.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Усть-Дунайськ» на користь Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» 148 444,07 грн - основної заборгованості, 19 365,36 грн - пені, 13 984,43 грн - інфляційних витрат та 2 285,67 грн - 3% річних; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Усть-Дунайськ» на користь Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 407,90 грн; в решті позову відмовлено.
Задовольняючи позов у частині стягнення основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні доказі здійснення відповідачем повної оплати виставлених позивачем рахунків за договором №2-І-ФУД-23 від 28.02.2023, що призвело до виникнення основної заборгованості.
Задовольняючи позов в частині стягнення пені, відсотків річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було прострочено виконання зобов`язання з оплати основного боргу.

Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 по справі №916/1330/25.
Апелянт вказує, що Господарським судом Одеської області розглянуто укладений договір № 2-1-ФУД-23 від 28.02.23 як договір, укладений в рамках договору Букінгноти або бербоут-чартер. Однак, під час розгляду справи не було враховано позицію відповідача та норми діючого законодавства, передбачені до відповідного типу Договорів як Букінгноти або бербоут чартер, а сам не враховано вимоги законодавства України.
Апелянт вказує, що ст. 205 КТМ України визначено поняття та ознаки укладання договору чартеру. В той же час, укладений договір № 2-1-ФУД-23 від 28.02.23 не містить всіх норм, зазначених ст. 205 КТМ України. 
Відповідач зазначає, що помилкова думка Господарського суду Одеської області без урахування норм діючого законодавства України, чітко визначених для договорів Букінг-ноти або бербоут-чартеру, призвела до помилкового визначення суті Договору № 2-1-ФУД-23 від 28.02.23.
Апелянт вказує, що посилання Господарського суду Одеської області на «Згідно пункту 4.7 договору Гарант зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати рахунки Судновласнику згідно з законодавчими та нормативними документами, зазначеними в п.2.7 цього договору.» не враховує визначене п 2.7 Договору, а саме що «Гарант перераховує суму вартості послуги за цим Договором, отриманої від Портових операторів». Всі кошті, отримані від Портових операторів, згідно наданих доказів, були перераховані на рахунок Судновласника (Позивача). Вважаю, що під час прийняття рішення господарським судом не було враховано пояснення Відповідача та надані докази, обставини, що підлягають дослідженню та оцінці, були прийняті як хибні та такі, що не відповідають дійсності.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області по справі № 916/1330/25 від 10.12.12025 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Крім того, до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшли додаткові пояснення у справі.
Відповідач вказав, що сторони прямо погодили механізм фіксації користування майном і це означає, що саме акт надання послуг підтверджує факт використання ліхтера. Таким чином, якщо використання ліхтеру Портовим оператором не здійснювалося і акт не складався - відсутня підстава для нарахування плати.
Апелянт зазначив, що Гарант, як адміністрація морського порту, не може використовувати ліхтер самостійно, а лише за наявності судна, поставленого під обробку Портовим оператором. Тобто ліхтер використовується як виробничий інструмент. Отже логічно, що оплата виникає саме за період його використання у виробничому процесі.
Апелянт також вказав, що при вирішенні спору суд має встановити реальний зміст домовленостей сторін, а не лише формально трактувати окремі положення договору. Аналіз пунктів 1.1 та 1.5 договору свідчить, що сторони погодили використання ліхтера саме під час навантаження суден. Відповідно, плата може нараховуватися лише за період такого використання.
На переконання апелянта, оплата за сам факт перебування майна без його використання суперечить правовій природі таких відносин.
Апелянт просить визнати помилковою позицію позивача щодо необхідності оплати за кожен календарний день перебування ліхтера.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
До Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» надійшов відзив на апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 по справі №916/1330/25.
Позивач зазначив, що сторони при укладанні договору № 2-1-ФУД-23 від 28.02.23 узгодили, та при розгляді справи по суті в суді першої інстанції апелянт не заперечував, що датою, з якої у Позивача виникає право здійснювати нарахування фрахту, є 01 січня 2023 року.
Позивач вказує, що обов`язок оплати суми основного боргу виник у Апелянта відповідно до умов договору, підтверджених рахунками та актами наданих послуг.
На переконання позивача, суд першої інстанції повно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, та дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення заявлених позовних вимог.
Керуючись викладеним вище, позивач просить у задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Усть-Дунайськ» - відмовити в повному обсязі, а рішення Господарського суду Одеської області від 10 грудня 2025 року у справі №916/1330/25 – залишити без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/1330/25 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Аленін О.Ю., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2026.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/1330/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 по справі №916/1330/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/1330/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/1330/25.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 по справі №916/1330/25 - залишено без руху; встановлено Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у розмірі, встановленому законом протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали; роз`яснено апелянту, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
До Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої були долучені докази сплати судового збору у розмірі, встановленому законом.
Таким чином, недоліки апеляційної скарги були усунуті належним чином.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 по справі №916/1330/25; розгляд апеляційної скарги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 по справі №916/1330/25 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 03.03.2026.
Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до п. 2, 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи або день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 10.02.2026, якою відкрито апеляційне провадження у справі №916/1330/25, була отримана в електронному кабінеті ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" – 10.02.2026, ДП "Адміністрація морських портів України" – 10.02.2026, ТОВ "Зерновий термінал Кілія" – 10.02.2026, ТОВ "Краншип" – 10.02.2026.
Тобто учасники справи вважаються повідомленими належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.

Фактичні обставини, встановлені судом.
28.02.2023 між Приватним акціонерним товариством "Українське Дунайське пароплавство" (Судновласник), Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Усть-Дунайськ» (Гарант), Товариством з обмеженою відповідальністю "Краншип" (Портовий оператор 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія» (Портовий оператор 2) підписано договір (Букінг-нота) №2-І-ФУД-23, відповідно до пункту 1.1 якого Судновласник надає Гаранту ліхтер UDP-DM-2258 (далі – Ліхтер) для використання на акваторії портового пункту Кілія морського порту «Усть-Дунайськ» в якості буферу причальної стінки під час навантаження Портовими операторами морського судна на вантажному причалі №1.
Відповідно до пункту 1.2 договору Судновласник погоджує використання Ліхтеру в якості буферу причальної стінки вантажного причалу №1 під час швартування суден під обробку Портовими операторами.
Згідно пункту 1.3 договору Гарант гарантує Судновласнику оплату послуги Портовим оператором за використання Ліхтеру згідно п. 1.1 цього договору, шляхом тримання вартості послуги Портового оператора на рахунку Гаранта, та перераховує отримані від Портового оператора кошти відповідно до умов п. 2.7 цього договору на рахунок Судновласника.
Місце приймання/передачі ліхтеру від Судновласника гаранту - порт Кілія. Місце приймання/передачі ліхтера від Гаранта Судновласнику - порт Ізмаїл. Приймання-передача оформлюється двостороннім Актом приймання-передачі з описом технічного стану ліхтеру. Акти приймання-передачі оформлюються в двох примірниках по одному для кожної із сторін і підписуються представниками Гаранта і Судновласника. Датою Акту приймання-передачі від Судновласника Фрахтувальнику є дата взяття одиниці флоту із зчалу судновласника. Датою Акту приймання-передачі одиниці флоту від Гаранта Судновласнику є дата повернення одиниці флоту в зчал Судновласника (пункт 1.4 договору).
Відповідно п. 1.5. договору, гарант, тимчасово, на період вантажних операцій, забезпечує Портовому оператору використання Ліхтера на акваторії портового пункту Кілія морського порту Усть Дунайськ в якості буферу причальної стінки вантажного причалу №1 під час навантаження морського судна Портовим оператором на вантажному причалі №1. Місце використання Ліхтера Портовим оператором – вантажний причал №1 портового пункту Кілія. Оформлення використання Ліхтера Портовим оператором в якості буферу причальної стінки вантажного причалу №1 здійснюється актом надання послуги.
Пунктами 2.1.1 та 2.1.2 договору сторони узгодили, що ставка фрахту: еквівалент в національній валюті USD 144 на добу з ПДВ та обслуговування ліхтера здійснюється за ставкою USD 34,2 з ПДВ на одиницю флоту на добу. Умови оплати такі самі, як по оплаті фрахту.
Згідно пункту 2.2 договору від дати початку дії періоду цього договору до дати Акту приймання-передачі одиниці флоту від Гаранта Судновласнику. Неповна доба рахується як повна. У разі дострокового завершення дії цієї букінг-ноти з ініціативи Гаранта, останній сплачує суму в розмірі 50% фрахту, що мав бути сплачений за невикористаний період дії цього договору.
Відповідно до пункту 2.6 договору впродовж перших 15 днів місяця, що йде за оплачуваним періодом, Судновласник виставляє рахунок Гаранту за минулий календарний період, що оплачується.
Згідно пункту 2.7 договору Гарант перераховує суму вартості послуги за цим договором, отриманої від Портових операторів, на розрахунковий рахунок Судновласника згідно виставлених рахунків впродовж 5 банківських днів з моменту отримання копії рахунку. Скан копії рахунків, що передані електронною поштою на електронну адресу, приймаються. Гарант оплачує Судновласнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за суму заборгованості за кожну добу затримання платежу. Підставою для виставлення Гаранту рахунку за використання флоту є цей договір, акти приймання-передачі одиниці флоту, акт наданих послуг.
У пункті 2.8 визначено, що рахунки виставляються в національній валюті та розраховується за курсом НБУ на день виставлення рахунку. В разі затримання платежів на період, впродовж якого відбулося суттєве зростання (на 5% і більше) курсу USD до національної валюти, вартість послуги перераховується за актуальним курсом. 
Відповідно до пункту 4.6 Гарант несе повну майнову і юридичну відповідальність за збереження ліхтера, в тому числі загибель, і його технічний стан продовж періоду використання на умовах даного договору. В разі пошкодження ліхтера Гарант за рахунок Портового оператора забезпечує ремонт і його оплату. Будь-який ремонт здійснюється за попереднім узгодженням з Судновласником.
Згідно пункту 4.7 договору Гарант зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати рахунки Судновласнику згідно з законодавчими та нормативними документами, зазначеними в п.2.7 цього договору. 
За порушення Гарантом термінів оплати, вказаних у цьому договорі, Судновласник має право стягнути з Гаранта пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, враховуючи день сплати. Оплата пені і штрафу не звільняє Гаранта від обов`язку сплатити суму заборгованості (пункт 5.4 договору). 
Положеннями пункту 8.1 сторони визначили, що цей договір вступає в силу з моменту надання послуг (01.01.2023) і діє до 31.03.2023, а частині взаєморозрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Дія договору вважається продовженою на наступний квартал, якщо не пізніше ніж за 30 календарних днів до останнього дня терміну дії договору жодна із сторін не повідомила іншу сторону про припинення даного договору у встановлений термін.
29.12.2023 між Приватним акціонерним товариством «Українське Дунайське пароплавство» (Судновласник) та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Усть-Дунайськ» укладено додаткову угоду №1 до договору №2-І-ФУД-23 від 28.02.2023, якою сторони домовились викласти з 01.01.2024 пункт 2.1.1 договору в новій редакції, а саме: « 2.1.1 Ставка фрахту: еквівалент в національній валюті USD 96 на добу з ПДВ».
На виконання умов договору позивачем були виставлені рахунки відповідачу за користування ліхтером, зокрема:
- рахунок №30415/24 від 28.06.2024 на суму 116 747,71 грн;
- рахунок №30461/24 від 18.07.2024 на суму 67 667,12 грн.
Матеріали справи містять докази направлення вказаних рахунків та отримання їх відповідачем 19.07.2024 та 16.08.2024 відповідно. 
Факт отримання цих рахунків та дати їх отримання не заперечуються відповідачем.
Також матеріали справи містять: 
- акт виконаних робіт (наданих послуг) від 28.06.2024 за договором №2-І-ФУД-23 від 28.02.2023 за виставленим рахунком №30415/24 від 28.06.2024 на суму 116 747,71 грн. з ПДВ, який підписаний відповідачем із зауваженням про те, що ліхтер фактично використовувався відповідачем 21 добу;
- акт виконаних робіт (наданих послуг) від 18.07.2024 за договором №2-І-ФУД-23 від 28.02.2023 за виставленим рахунком №30461/24 від 18.07.2024 на суму 67 667,12 грн з ПДВ, який містить підпис лише позивача.
З наявної в матеріалах справи виписки по рахунку за 17.07.2024 вбачається, що відповідачем перераховано згідно платіжної інструкції №251 від 17.07.2024 на рахунок позивача 205 753,40 грн з призначенням платежу: часткова сплата рах.№30362/24, №30363/24 від 31.05.2024 та рах.№30415/24 від 28.06.2024 за фактично відпрацьований час ліхтера (дог.№ 2-І-ФУД-23 від 28.02.2023), договір не по тендеру, ПДВ-20% - 34292,23 грн.
Згідно виписки по рахунку за 21.08.2024 відповідачем перераховано згідно платіжної інструкції №302 від 21.08.2024 на рахунок позивача 59 381,67 грн з призначенням платежу: часткова сплата рах.№30461/24, №30462/24 від 18.07.2024 за фактично відпрацьований час ліхтера за липень 2024 (дог.№ 2-І-ФУД-23 від 28.02.2023), договір не по тендеру, ПДВ-20% - 9896,95 грн.
Протоколом №33 від 27.12.2023 затверджено з 01.01.2024 нові ставки фрахту ліхтерів. Додатком №1 до вказаного протоколу є Планова собівартість ліхтерів, які використовуються в якості буферу причальної стінки на 2024 рік.
12.07.2024 на електронну адресу позивача від відповідача надійшов лист від 12.07.2024 №142/25-01-01-ВИХ з пропозицією припинити дію договору у зв`язку з значним зменшенням суднозаходів до п/п Кілія порту «Усть-Дунайськ», філія «Усть-Дунайськ» ДП «Адміністрація морських портів України», що унеможливлює виконання в повному обсязі умов договору № 2-І-ФУД-23 від 28.02.2023, а саме пунктів 2.7, 2.8, 2.9.
23.07.2024 Приватне акціонерне товариство "Українське Дунайське пароплавство" електронною поштою направило на електронну пошту відповідача відповідь на вказаний вище лист, в якому висловило згоду на укладення угоди про розірвання договору № 2-І-ФУД-23 від 28.02.2023 за умови сплати відповідачем заборгованості у сумі 207 740,37 грн.
Позивач звертався до відповідача з вимогою сплатити суму заборгованості, зокрема, надіслав на адресу відповідача наступні претензії:
- претензію №1594/03-02.3.1/03-02 від 06.08.2024 на суму 207 825,74 грн.;
- претензію № 1895/03-02.3.1/03-02 від 25.09.2024 на суму 148 444,07 грн.
Листом відповідач надав відповідь на претензію позивача від 06.08.2024, яким не визнав існування боргу у розмірі 175 435,08 грн. та просив перевиставити рахунки з розрахунку використання ліхтеру у якості буферного ліхтеру лише за фактично використаний час. Крім того, відповідач листом від 09.10.2024 №212/25-01-00/Вих надав відповідь на превенцію позивача № 1895/03-02.3.1/03-02 від 25.09.2024, в якій також не визнавав суму боргу у розмірі 148 444,07 грн.
Крім того, позивач неодноразово направляв електронною поштою листи на електронну пошту відповідача, зазначену у договорі № 2-І-ФУД-23 від 28.02.2023 з проханням сплатити суму заборгованості, підписати та направити на адресу позивача акт виконаних робіт від 18.07.2024 за вказаним договором, виставлений за рахунком №30461/24 від 18.07.2024 на суму 67 667,12 грн., що підтверджується супровідними листами з електронної пошти від 05.08.2024, від 12.08.2024, від 14.08.2024 та від 22.08.2024.
Поряд з цим, матеріали справи містять:
- довідку використання ліхтера портовими операторами за травень – липень 2024, складену головним бухгалтером відповідача, згідно якої, зокрема, у червні 2024 ліхтер використовувався 21 добу та у липні - 11 діб;
- акти наданих послуг, складені Державним підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Усть-Дунайськ» з Товариством з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія» та з Товариством з обмеженою відповідальністю «Краншип», а також виставлені їм відповідачем рахунки.

Мотивувальна частина.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст.628 ЦК України).
Згідно зі ст. 912 Цивільного кодексу України за договором чартеру (фрахтування) одна сторона (фрахтівник) зобов`язується надати другій стороні (фрахтувальникові) за плату всю або частину місткості в одному чи кількох транспортних засобах на один або кілька рейсів для перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти або з іншою метою, якщо це не суперечить закону та іншим нормативно-правовим актам. Порядок укладення договору чартеру (фрахтування), а також форма цього договору встановлюються транспортними кодексами (статутами).
Статтею 133 Кодексу торговельного мореплавства України передбачено, що за договором морського перевезення вантажу перевізник або фрахтівник зобов`язується перевезти доручений йому відправником вантаж з порту відправлення в порт призначення і видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачу), а відправник або фрахтувальник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату (фрахт). Фрахтувальником і фрахтівником визнаються особи, що уклали між собою договір фрахтування судна (чартер).
Відповідно до статті 134 Кодексу торговельного мореплавства України договір морського перевезення вантажу повинен бути укладений у письмовій формі. Документами, що підтверджують наявність і зміст договору морського перевезення вантажу, є: 1) рейсовий чартер - якщо договір передбачає умову надання для перевезення всього судна, його частини або окремих суднових приміщень; 2) коносамент - якщо договір не передбачає умови, зазначеної в пункті 1 цієї статті; 3) інші письмові докази.
Положеннями статті 203 Кодексу торговельного мореплавства України унормовано, що за договором чартеру (фрахтування) судна на певний час судновласник зобов`язується за обумовлену плату (фрахт) надати судно фрахтувальнику для перевезення пасажирів, вантажів та для інших цілей торговельного мореплавства на певний час. Надане фрахтувальнику судно може бути укомплектоване екіпажем (тайм-чартер) або не споряджене і не укомплектоване екіпажем (бербоут-чартер).
За умовами статті 205 Кодексу торговельного мореплавства України у договорі чартеру (фрахтування) судна на певний час повинні бути вказані найменування сторін договору, назва судна, його технічні і експлуатаційні дані (вантажопідйомність, вантажомісткість, швидкість тощо), район плавання, мета фрахтування, розмір фрахту, термін дії договору, місце приймання і здавання судна.
В силу статті 206 Кодексу торговельного мореплавства України, яка має назву "Суборенда" фрахтувальник може в межах прав, що надаються йому за договором чартеру (фрахтування) судна на певний час, укласти від свого імені самостійний договір чартеру (фрахтування) судна з третьою особою. Укладання такого договору не звільняє фрахтувальника від виконання договору, укладеного ним з судновласником. До договору чартеру (фрахтування) судна на певний час, укладеного фрахтувальником з третьою особою, відповідно застосовуються правила цієї глави.
У статті 207 Кодексу торговельного мореплавства України зазначено, що судновласник зобов`язаний передати судно фрахтувальнику в стані, придатному для використання його з метою, передбаченою договором чартеру (фрахтування) судна на певний час. При фрахтуванні судна за тайм-чартером судновласник зобов`язаний, крім того, спорядити і укомплектувати судно екіпажем, а також підтримувати судно протягом терміну тайм-чартеру в морехідному стані, сплачувати його страхування і утримання суднового екіпажу.
Відповідно до статті 208 Кодексу торговельного мореплавства України фрахтувальник зобов`язаний здійснювати експлуатацію судна відповідно до умов фрахтування, визначених договором чартеру (фрахтування) судна на певний час.
Згідно зі статтею 212 Кодексу торговельного мореплавства України фрахтувальник сплачує судновласнику фрахт в порядку і терміни, передбачені договором чартеру (фрахтування) судна на певний час. Він звільняється від сплати фрахту і витрат щодо судна за час, протягом якого судно було непридатне для експлуатації внаслідок неморехідного стану, за винятком випадків, коли непридатність судна настала з вини фрахтувальника.
Проаналізувавши наведені положення законодавства, колегія суддів зазначає, що Кодексом торговельного мореплавства України передбачено укладення низки відмінних між собою договорів, а саме: статтею 133 цього Кодексу регламентовано укладення договорів морського перевезення (чартеру), у той час як статтею 203 даного Кодексу визначена можливість укладення договорів фрахтування судна на термін з екіпажем (тайм-чартер) та фрахтування судна без екіпажу (бербоут-чартер).
Приписами 759 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
В силу статті 798 Цивільного кодексу України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує. Сторони можуть домовитися про надання наймодавцем наймачеві комплексу послуг для забезпечення нормального використання транспортного засобу.
Як було встановлено вище, 28.02.2023 між Приватним акціонерним товариством "Українське Дунайське пароплавство" (Судновласник), Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі філії «Усть-Дунайськ» (Гарант), Товариством з обмеженою відповідальністю "Краншип" (Портовий оператор 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зерновий термінал Кілія» (Портовий оператор 2) підписано договір (Букінг-нота) №2-І-ФУД-23, відповідно до пункту 1.1 якого Судновласник надає Гаранту ліхтер UDP-DM-2258 для використання на акваторії портового пункту Кілія морського порту «Усть-Дунайськ» в якості буферу причальної стінки під час навантаження Портовими операторами морського судна на вантажному причалі №1.
Відповідно до пункту 1.2 договору Судновласник погоджує використання Ліхтеру в якості буферу причальної стінки вантажного причалу №1 під час швартування суден під обробку Портовими операторами.
Згідно пункту 1.3 договору Гарант гарантує Судновласнику оплату послуги Портовим оператором за використання Ліхтеру згідно п. 1.1 цього договору, шляхом тримання вартості послуги Портового оператора на рахунку Гаранта та перераховує отримані від Портового оператора кошти відповідно до умов п. 2.7 цього договору на рахунок Судновласника.
Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для кваліфікації вказаного правочину в якості договору перевезення, в тому числі з огляду на ненадання жодного доказу, з яким чинне законодавство пов`язує здійснення перевезень (зокрема, коносаментів, рейсових чартерів тощо). 
Крім того, узгоджені у договорі права та обов`язки сторін також не є характерними для змісту зобов`язань з перевезення, натомість в повній мірі регулюють передачу в оренду судна.
Як встановлено вище, за умовами договору (Букінг-нота) №2-І-ФУД-23 від 28.02.2023, на підставі якого заявлено позовні вимоги, Судновласник виділив Гаранту ліхтер UDP-DM-2258 для використання на акваторії портового пункту Кілія морського порту «Усть-Дунайськ» в якості буферу причальної стінки під час навантаження Портовими операторами морського судна на вантажному причалі №1, а Гарант зобов`язався здійснювати оплату наданих Судновласником послуг в строки, на умовах та за ціною, визначеною в цьому договорі.
Тобто, за умовами договору, позивач передав відповідачу ліхтер в цілому як окремий транспортний засіб, а не місткість у них, що безумовно підтверджує неможливість віднесення вказаного правочину до договорів чартеру, передбачених статтею 912 Цивільного кодексу України та статтею 133 Кодексу торговельного мореплавства України.
Зміст договору свідчить про те, що останній має низку інших ознак, характерних для договору найму (оренди), а саме: судно передається за плату на певний строк; проведення ремонту ліхтера Гарантом та ін.
В той же час, як вірно зазначив суд першої інстанції, використання у договорі таких найменувань сторін як "Судновласник" та "Гарант" замість традиційних для орендних правовідносин назв "наймодавець" та "наймач", а також назва відповідного договору "букінг-нота" жодним чином не спростовують наявність правових підстав для кваліфікації зазначеного правочину саме як договору найму (оренди) транспортного засобу, а лише свідчить про те, що цей правочин має свої особливості, які першочергово пов`язані з певною специфікою самого предмета найму судна. 
Отже з урахуванням наведеного, враховуючи також положення договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те,що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди) транспортного засобу ліхтера UDP-DM-2258, у зв`язку з чим застосуванню підлягають відповідні норми законодавства, що регулюють вказані правовідносини.
Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно із частиною 1 статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.
Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі (ч.1 ст.799 ЦК України).
Частиною 1 статті 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
За ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно пункту 2.7 договору Гарант перераховує суму вартості послуги за цим договором, отриманої від Портових операторів, на розрахунковий рахунок Судновласника згідно виставлених рахунків впродовж 5 банківських днів з моменту отримання копії рахунку. Скан копії рахунків, що передані електронною поштою на електронну адресу приймаються. Гарант оплачує Судновласнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за суму заборгованості за кожну добу затримання платежу. Підставою для виставлення Гаранту рахунку за використання флоту є цей договір, акти приймання-передачі одиниці флоту, акт наданих послуг.
Як вже зазначалось, позивачем на виконання умов договору були виставлені рахунки відповідачу за користування ліхтером, зокрема рахунок №30415/24 від 28.06.2024 на суму 116747,71 грн та рахунок №30461/24 від 18.07.2024 на суму 67 667,12 грн.
Також матеріали справи містять акт виконаних робіт (наданих послуг) від 28.06.2024 за договором №2-І-ФУД-23 від 28.02.2023 за виставленим рахунком №30415/24 від 28.06.2024 на суму 116747,71 грн. з ПДВ, який підписаний відповідачем із зауваженням про те, що ліхтер фактично використовувався відповідачем 21 добу та акт виконаних робіт (наданих послуг) від 18.07.2024 за договором №2-І-ФУД-23 від 28.02.2023 за виставленим рахунком №30461/24 від 18.07.2024 на суму 67 667,12 грн з ПДВ, який містить підпис лише позивача.
З наявної в матеріалах справи виписки по рахунку за 17.07.2024 вбачається, що відповідачем перераховано згідно платіжної інструкції №251 від 17.07.2024 на рахунок позивача 205 753,40 грн з призначенням платежу: часткова сплата рах.№30362/24, №30363/24 від 31.05.2024 та рах.№30415/24 від 28.06.2024 за фактично відпрацьований час ліхтера (дог.№ 2-І-ФУД-23 від 28.02.2023), договір не по тендеру, ПДВ-20% - 34292,23 грн.
Згідно виписки по рахунку за 21.08.2024 відповідачем перераховано згідно платіжної інструкції №302 від 21.08.2024 на рахунок позивача 59 381,67 грн з призначенням платежу: часткова сплата рах.№30461/24, №30462/24 від 18.07.2024 за фактично відпрацьований час ліхтера за липень 2024 (дог.№ 2-І-ФУД-23 від 28.02.2023), договір не по тендеру, ПДВ-20% - 9896,95 грн.
Враховуючи здійснення відповідачем часткової оплати, позивачем зараховано в рахунок сплати заборгованості за рахунком №30415/24 від 28.06.2024 – 695,51 грн. та за рахунком №30461/24 від 18.07.2024 -35 275,25 грн, що не заперечується відповідачем.
Між тим доказів сплати заборгованості за вказаними рахунками у сумі 148 444,07 грн. матеріали справи не містять.
В свою чергу, доводи апелянта про те, у червні 2024 року ліхтер фактично використовувався 21 добу, а у липні 2024 – 11 діб, що підтверджується актами надання послуг, укладеними відповідачем з Портовими операторами та за фактично використані дні відповідач розрахувався в повному обсязі, а тому у нього відсутня заборгованість перед позивачем, судом не приймаються до уваги, оскільки по-перше, умовами укладеного договору не передбачено, що розрахунок Гаранта з Судновласником здійснюється з урахуванням актів, складених між Гарантом та Портовими операторами.
По-друге, в матеріалах справи відсутні докази не використання ліхтера у спірний період, а також докази його повернення позивачу за Актом приймання – одиниці флоту від Гаранта Судновласнику, як то передбачено умовами договору, а отже фактично ліхтер перебував у користуванні відповідача та останній мав можливість його використовувати у цей період щодобово.
За таких обставин, враховуючи наведені норми права, узгоджені сторонами умови договору №2-І-ФУД-23 від 28.02.2023, відсутність у матеріалах справи доказів здійснення відповідачем повної оплати виставлених позивачем рахунків, суд першої інстанції дійшов вірного висновку для задоволення позову в частині стягнення з відповідача 148 444,07 грн. заборгованості.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Пунктом 5.4 договору передбачено, що за порушення Гарантом термінів оплати, вказаних у цьому договорі, Судновласник має право стягнути з Гаранта пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, враховуючи день сплати. Оплата пені і штрафу не звільняє Гаранта від обов`язку сплатити суму заборгованості. 
Крім того, як встановлено укладеним між сторонами договором №2-І-ФУД-23 від 28.02.2023, за невиконання або неналежне виконання обов`язків за даним договором сторони несуть відповідальність відповідно до діючого законодавства України.
Так, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
За змістом статті 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Враховуючи положення ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування 3% річних та інфляційних збитків входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.
Проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).
Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)..
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Із наведеного вбачається, що інфляційні втрати та 3% річних є спеціальними мірами цивільно-правової відповідальності, способами захисту майнового права, які не можна ототожнювати із штрафними санкціями. 
Оскільки відповідачем виконані умови договору не в повному обсязі та з порушенням строків оплати, він зобов`язаний сплатити на користь позивача інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, є способами захисту його майнового права та інтересу.
Враховуючи викладене, позивач цілком правомірно на підставі ст. 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача пеню, інфляційні втрати та 3% річних.
Перевіривши наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат в межах заявленого останнім періоду нарахування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 13 984,43 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
При перевірці правомірності визначення позивачем періоду у часі, протягом якого нараховані пеня та 3% річних, колегія суддів зазначає, що в п. 2.7 договору сторонами застосовується термін "банківський день" при визначенні порядку розрахунків, а саме зазначено, що Гарант перераховує суму вартості послуги за цим договором, отриманої від Портових операторів, на розрахунковий рахунок Судновласника згідно виставлених рахунків впродовж 5 банківських днів з моменту отримання копії рахунку.
Щодо поняття «банківський день», суд зазначає наступне.
Так, відповідно до Інструкції про виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті, затв. постановою Правління Національного банку України 16.08.2006 № 320 «банківський день» це позначений календарною датою проміжок часу, протягом якого виконуються технологічні операції, пов`язані з проведенням міжбанківських платіжних інструкцій через систему електронних платежів Національного банку (далі - СЕП), за умови, що підсумки розрахунків за цими документами відображаються на рахунках учасників СЕП у Національному банку на ту саму дату. Банківський день може включати два і більше календарних днів, якщо міжбанківські платіжні операції через СЕП здійснюються у вихідні, святкові та неробочі дні, що передують даті цього банківського дня. Підсумки розрахунків за міжбанківськими платіжними інструкціями, проведеними через СЕП у вихідні, святкові та неробочі дні, відображаються на рахунках учасників СЕП у Національному банку в перший робочий (операційний) день після вихідних, святкових та неробочих днів.
З 01.04.2023 зазначена Інструкція втратила чинність, поняття «банківський день» в Україні не використовується у зв`язку з прийняттям постанови Правління Національного банку України від 16.09.2021 № 93 «Про запровадження міжнародного стандарту ISO 20022 у платіжній інфраструктурі України».
Отже, з 1 квітня 2023 року в Україні система переказів функціонує на базі міжнародного стандарту ISO 20022, що означає, що здійснювати міжбанківські платіжні операції можна в будь-який час, не чекаючи ранку чи закінчення вихідних (четверта версія Системи електронних платежів НБУ - СЕП-4). Після запровадження СЕП-4 (після 01.04.2023), в Україні скасовано поняття "банківський день", тобто міжбанківські перекази можуть бути отримані навіть у вихідні чи святкові дні, ввечері та вночі. Попередня версія СЕП надсилала банківські платежі, здійснені ввечері, на ранок наступного дня, а у вихідні - в перший робочий день.
Разом з тим, оскільки на момент укладання між сторонами договору (28.02.2023) діяла Інструкція НБУ №320 від 16.08.2006 року, яке містила визначення такого поняття, суд, керуючись п.6 ч.1 ст.3, 213 Цивільного кодексу України та господарської практики, що мала місце з приводу призначення строків у суб`єктів господарювання у банківських днях, вважає за можливе вимірювати вказаний строк виключно робочими днями, оскільки поняття "банківські дні" відповідно до звичаїв ділового обороту у господарських правовідносинах є аналогічним за змістом з поняттям "робочий день" та з урахуванням загального правила ст. 52 КзПП України щодо 5-ти денного робочого тижня з двома вихідними днями (без урахування вихідних суботи та неділі, враховуючи, що святкові дні після оголошеного воєнного стану не впливали на перебіг строків).
Цивільний кодекс України передбачає, що вчинення будь-яких дій в установі можливе лише в період робочого часу в цій установі; звичаї ділового обороту свідчать про те, що у переважної більшості підприємств, установ України вихідними днями є субота та неділя, отже вчинення будь-яких дій на підприємстві відповідача, в тому числі проведення платежів, у вихідні дні є ускладненим або неможливим взагалі.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та пені, з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не вірно визначено дати, з якої починається відлік прострочення сплати грошових зобов`язань.
Так, враховуючи отримання відповідачем рахунку №30415/24 від 28.06.2024 – 19.07.2024 та рахунку №30461/24 від 18.07.2024 - 16.08.2024, прострочення з оплати №30415/24 від 28.06.2024 почалось з 29.07.2024, а прострочення з оплати №30461/24 від 18.07.2024 почалось з 26.08.2024.
З огляду на викладене вище, судом першої інстанції було вірно встановлено, що сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 19 365,36 грн (15 080,00 грн. (за період з 29.07.2024 по 25.01.2025 на суму боргу 116 052,20 грн.) + 4 285,36 грн. (за період з 26.08.2024 по 22.02.2025 на суму боргу 32 391,87 грн.)), а сума 3% річних складає 2 285,67 грн. (розрахована наступним чином: 1 722,41 грн. (за період з 29.07.2024 по 25.01.2025 на суму боргу 116 052,20 грн.) + 563,26 грн. (за період з 26.08.2024 по 22.02.2025 на суму боргу 32 391,87 грн.)), у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Як встановлено вище, доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 по справі №916/1330/25 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 по справі №916/1330/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 по справі №916/1330/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 10.12.2025 по справі №916/1330/25 - залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.
Постанову складено та підписано 13.04.2026.

Головуючий суддя К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

О.Ю. Аленін