Справа № 276/2060/25
Провадження по справі №2/276/99/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року селище Хорошів

Хорошівський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Семенюка А.С.,
при секретарі судового засідання Процюк О.В.,
за участю позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Шморгуна О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Хорошів Житомирської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Хорошівської селищної ради Житомирського району Житомирської області та ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, -
ВСТАНОВИВ:
І. СУТЬ СПРАВИ
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Хорошівського районного суду Житомирської області з позовом до Хорошівської селищної ради та ОСОБА_2 , в якому просить суд ухвалити рішення про визнання за нею права власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач обґрунтовує позов тим, вона тривалий час, а саме з 29.09.2010 і по даний час, відкрито, безперервно та добросовісно володіє вказаним житловим будинком. Як вказує позивачка, 29.07.2010 вона придбала зазначений будинок у ОСОБА_2 за 10 000,00 грн, про що було власноручно складено відповідну письмову розписку. 
ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН
Ухвалою судді Хорошівського районного суду Житомирської області від 01.12.2025 відкрито провадження у цивільній справі та призначено по справі підготовче засідання на 29.12.2025. Судове засідання 29.12.2025 було відкладено через неявку учасників процесу на 27.01.2026. Судове засідання 27.01.2026 було повторно відкладено через неявку учасників на 17.02.2026. 
Ухвалою Хорошівського районного суду Житомирської області від 17.02.2026 було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 11.03.2026. Судове засідання 11.03.2026 було відкладено на 14.04.2026 за клопотанням представника позивача - адвоката Шморгуна О.П.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та суду пояснила, що у липні 2010 року вона придбала спірний житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 . Зазначила, що будинок перебував у занедбаному стані і пустував. Вона придбала його у ОСОБА_2 (дочки попередньої власниці ОСОБА_3 ) за 10 000 гривень, про що було складено розписку в присутності двох свідків. Належним чином договір купівлі-продажу укладений не був, оскільки продавці відмовилися витрачати кошти на оформлення документів і повідомили позивачці, щоб вона займалася оформленням самостійно.
Позивачка стверджує, що з 2010 року і по даний час вона відкрито, безперервно та добросовісно володіє вказаним будинком: постійно в ньому проживає, зробила ремонти, доглядає за будинком, обробляє земельну ділянку біля нього. За рішенням сесії селищної ради вона була зареєстрована за цією адресою. За весь період її проживання (понад 15 років) колишні власники чи їхні спадкоємці до будинку не навідувалися, жодних перешкод у користуванні не чинили та претензій щодо майна не заявляли. Просила позов задовольнити та визнати за нею право власності на будинок за набувальною давністю.
Представник позивачки, адвокат Шморгун О.П., у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Наголосив, що позивачка з 2010 року відкрито та безперервно володіє спірним будинком, зробила в ньому ремонт, уклала договір про користування електричною енергією та сплачує комунальні послуги. Виготовила технічний паспорт на будинок.
Представник також пояснив, що юридично будинок ні за ким не зареєстрований і правовстановлюючих документів на нього немає. Попередня власниця (мати відповідачки) померла, а її спадкоємці, зокрема відповідачка ОСОБА_2 , хоч і видали розписку про отримання коштів за будинок, проте своїх спадкових прав та правовстановлюючих документів на майно не оформлювали. Враховуючи, що позивачка не має іншої можливості в позасудовому порядку зареєструвати своє право власності, а строк її відкритого володіння перевищує встановлений законом для нерухомого майна 10-річний термін, представник просив задовольнити позов у повному обсязі.
Представник відповідача Хорошівської селищної ради у судове засідання не з`явився, однак до початку розгляду справи по суті подав заяву, сформовану в підсистемі «Електронний суд» 22.12.2025 за підписом керівника Столярчука В.В., у якій зазначив: "Позов визнаємо. Справу просимо розглянути без участі представника Хорошівської селищної ради".
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася. Судом були вжиті всі належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи за її зареєстрованим місцем проживання, однак остання процесуальними правами не скористалася, причин неявки суду не повідомила.
У судовому засіданні 14.04.2026 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та, враховуючи складність справи, на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 21.04.2026.
ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ
Судом встановлено та підтверджено наявними у справі матеріалами та дослідженими у судовому засіданні доказами наступні фактичні обставини щодо предмету спору.
Предметом спору у даній цивільній справі є нерухоме майно, а саме житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене майно фактично перебуває у володінні позивачки ОСОБА_1 .
Згідно з Витягом з реєстру територіальної громади від 09.07.2024 № 2024/008080632, ОСОБА_1 з 12.02.2019 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана реєстрація стала можливою на підставі Рішення виконавчого комітету Хорошівської селищної ради від 28.11.2018 № 176 «Про погодження місця реєстрації гр. ОСОБА_1 », у якому зазначено, що виконавчий комітет вирішив погодити місце реєстрації її проживання з огляду на те, що вона фактично проживає за даною адресою з 29.09.2010 року без реєстрації і без правовстановлюючих документів.
Згідно з довідкою Комунального підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради від 15.01.2021 № 17, виданою ОСОБА_1 , станом на 31.12.2012 за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на нерухоме майно не зареєстровано. Матеріали інвентаризаційної справи № 72 не містять відомостей про реєстрацію власників даного будинку.
Як встановлено судом, земельна ділянка загальною площею 0,85 га, на якій розташований спірний будинок, була свого часу передана у приватну власність ОСОБА_3 . Цей факт підтверджується копією Державного акта на право приватної власності на землю Серії ЖТ № 13-02-0007, виданого 02.03.1995 на підставі рішення Грушківської сільської ради народних депутатів від 13.05.1993. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства.
29.07.2010 між ОСОБА_2 , її сестрою ОСОБА_4 (з одного боку) та ОСОБА_1 (з іншого боку) було складено письмову розписку щодо передачі коштів за вказаний житловий будинок. Згідно з текстом розписки, копія якої долучена до матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , жительки міста Ірпінь Київської області, у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , підтвердили отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10 000,00 гривень за житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 . У тексті розписки продавці власноруч зазначили таке: «який належав моїй матері ОСОБА_3 і який заповідався нам заповітом. Оформити спадщину на даний житловий будинок не мали змоги. Державний акт на право власності на землю серія ЖТ № 13-02-0007 та заповіт передаємо покупцеві. Майнових та житлових претензій до житла та земельної ділянки ми не маємо і в майбутньому мати не будемо».
Згідно з довідкою виконавчого комітету Хорошівської селищної ради від 15.10.2025 № 148 та копіями сторінок погосподарської книги № 2 за 2021-2025 роки (особовий рахунок НОМЕР_1 ), житловий будинок та земельна ділянка площею 0,85 га за адресою: АДРЕСА_1 , рахуються в документах місцевого самоврядування за ОСОБА_1 .
На підтвердження факту відкритого та самостійного утримання майна позивачкою також надано копію Договору про користування електричною енергією, укладеного 05.01.2015 між ПАТ «ЕК «Житомиробленерго» та споживачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
За замовленням позивачки 04.03.2019 КП «Житомирське обласне міжміське БТІ» було виготовлено Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (інвентаризаційна справа № 72). Згідно з експлікацією приміщень, на ділянці розташовано: житловий будинок (літ. А, рік побудови – 1935); сараї (літ. Б та літ. В); літня кухня (літ. Г); уборна (літ. У); огорожа (літ. 1-2); криниця (літ. 3).
Матеріали справи також містять Звіт про оцінку майна № 251026/29-Л від 26.10.2025, складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , відповідно до висновку якого ринкова вартість об`єкта оцінки (житлового будинку) становить 84 799,00 гривень.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 (родичка позивачки по лінії брата) показала, що їй достеменно відомо про факт постійного проживання ОСОБА_1 у спірному будинку з листопада 2010 року. Свідок зазначила, що до 2010 року у будинку проживала бабуся ( ОСОБА_3 ), яку згодом дочка забрала до себе, після чого будинок стояв пусткою. Після вселення позивачка провела значний ремонт: облаштувала стіни, замінила підлогу та вікна, зробила кухню, провела воду та каналізацію. Свідок підтвердила, що в селі всім відомо про те, що позивачка відкрито проживає у будинку, жодних інших родичів чи спадкоємців, які б претендували на майно, за ці роки не з`являлося.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 (сусідка позивачки) підтвердила, що проживає на відстані близько 150 метрів від спірного будинку та щоденно бачить позивачку. Свідок показала, що до 2010 року в будинку проживала бабуся ОСОБА_3 , яку ще до вселення позивачки забрали діти. Згодом по селу повідомили, що бабуся померла. Свідок засвідчила, що ОСОБА_1 постійно, безперервно проживає у будинку з 2010 року, змінила його на краще, зробила ремонти, провела світло і воду, встановила паркан та утримує господарство. Також свідок зазначила, що всім односельцям відомо, що саме позивачка володіє цим майном, і ніхто інший жодного разу претензій щодо будинку не висував.
IV. НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ
Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно правових висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначених у постанові від 16 липня 2025 року по справі № 643/13004/23 - Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.
Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище тобто передбачених чинним законодавством умов у їх сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.
Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
V. ОЦІНКА та МОТИВИ СУДУ
Оцінивши докази у їх сукупності, вислухавши обґрунтування позивачки та свідків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Судом беззаперечно встановлено, що позивачка відкрито та безперервно володіє спірним житловим будинком понад 15 років. Вона утримувала майно, здійснила ремонт, сплачувала за електроенергію та не приховувала факт свого володіння.
Проте вирішальним елементом для застосування ст. 344 ЦК України є добросовісність заволодіння чужим майном.
Як зазначено вище, згідно висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 липня 2025 року по справі № 643/13004/23, - Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
У цій справі позивачка вселилася у будинок на підставі розписки від 29.07.2010. У розписці прямо вказано, що дійсним власником була ОСОБА_3 , а продавці не оформили спадщину. Сама позивачка підтвердила, що сторони свідомо ухилилися від нотаріального посвідчення договору через небажання спадкоємців нести витрати.
Це свідчить про те, що в момент заволодіння будинком ОСОБА_1 достеменно знала титульного власника та її спадкоємців. Вона розуміла (або повинна була усвідомлювати), що проста розписка не є законним способом переходу права власності на нерухомість за таких обставин. Правова необізнаність чи свідоме використання спрощеної домовленості зі спадкоємцями, які не оформили у встановленому порядку свої права на спадщину, не трансформується у добросовісність.
Наявність між сторонами фактичних зобов`язальних відносин щодо купівлі-продажу означає, що спір може підлягати вирішенню за допомогою інших правових механізмів, передбачених ЦК України (наприклад, шляхом подання позову про визнання договору дійсним в порядку статті 220 ЦК України, якщо для цього будуть встановлені відповідні підстави, або зобов`язання спадкоємців завершити оформлення спадщини тощо).
Суд не відхиляє надані письмові докази (техпаспорт, довідки, розписку) та покази свідків як неналежні. Вони відображають фактичне проживання позивачки. Однак суд відхиляє правовий висновок позивачки щодо добросовісності, оскільки сама розписка доводить її обізнаність про відсутність законного титулу при заволодінні.
Щодо визнання позову одним з відповідачів - селищною радою - суд не приймає його, оскільки це суперечить ст. 344 ЦК України та вказаним вище висновкам Верховного Суду.
Відповідачі не чинили перешкод у користуванні будинком, отже, прав, що підлягали б захисту обраним способом (за відсутності добросовісності), не встановлено.
Суд не застосовує ч. 1 ст. 344 ЦК України як підставу для задоволення позову через відсутність сукупності обов`язкових умов.
Таким чином, відсутність добросовісності при первинному заволодінні майном є підставою для повної відмови у задоволенні позову.
VI. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ
Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору залишаються за нею та стягненню з відповідачів не підлягають. 
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 244, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 316, 328, 344 Цивільного кодексу України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Хорошівської селищної ради Житомирського району Житомирської області та ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю – відмовити в повному обсязі.
Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня його вручення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач 1: Хорошівська селищна рада Житомирського району Житомирської області, код ЄДРПОУ: 04344587, місцезнаходження: Житомирська обл., Житомирський р-н, селище Хорошів, вул. Героїв України, буд. 13.
Відповідач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя А.С. Семенюк