Справа № 182/2907/25
Номер провадження 2/932/6782/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року          м. Дніпро
Шевченківський районний суд міста Дніпра в складі головуючого судді Леміщенко О.О., за участю секретаря судового засідання Корєнькова С.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:
15 травня 2025 року представник позивача ТОВ Фінансова компанія «Кредит-капітал», Осадча Тетяна Сергіївна, звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.02.2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Міолан» був укладений кредитний договір № 7482451, згідно з умовами якого відповідач отримав 5000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів повернення кредиту та сплати комісії і процентів відповідачем не було внесено. 25.06.2024 року між ТОВ «Міолан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги № 107-МЛ від 25.06.2024 року. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення прав вимоги і за кредитним договором № 7482451 від 13.02.2024 року. Загальна сума заборгованості відповідача становить 17775 грн. відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 107-МЛ від 25.06.2024 року. Враховуючи вищенаведене, представник позивача звернувся до суду із позовом про стягнення вказаної заборгованості із відповідача.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 травня 2025 року, справу було передано на розгляд судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рунчевій О.В.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2025 року, цивільну справу було передано за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Дніпра.
Цивільну справу було отримано канцелярією Шевченківського районного суду міста Дніпра 22 липня 2025 року.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 липня 2025 року, справу було передано на розгляд судді Шевченківського районного суду міста Дніпра Леміщенко О.О.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 14 жовтня 2025 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було задоволено в повному обсязі.
27 листопада 2025 року до Шевченківського районного суду міста Дніпра надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Скользнєвої Валерії Владиславівни, про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 12 грудня 2025 року заочне рішення від 14.10.2025 року було скасовано, справу повторно призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
07 січня 2026 року до Шевченківського районного суду міста Дніпра через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача. В обґрунтування відзиву зазначено, що в матеріалах справи відсутні належні докази, що підтверджують перерахування коштів відповідачу згідно договору. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданих відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованої суми боргу, процентів не є можливим. Так, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». З урахуванням викладеного позивач не довів факту надання коштів позичальнику оскільки не надав відповідних доказів (зокрема виписки за картковими рахунками позичальника). Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Таким чином, надані позивачем розрахунки кредитної заборгованості не підтверджені належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації. Розрахунок заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. У матеріалах справи міститься посилання на такі загальні умови на вебресурсах кредиторів. Разом з тим, розпорядником інформації на таких вебсайтах є безпосередньо первинні кредитори, які мають права адміністратора сайту та можливість у будь-який час, в односторонньому порядку, вносити зміни в такі умови надання кредитів населенню. Саме тому такі не підтверджують, що позичальник ознайомився в момент укладення кредитного договору саме з тими, а не іншими умовами. Отже, Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданих відповідачеві кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованої суми боргу, процентів не є можливим. У зв`язку із цим позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що 25.06.2024 року між ТОВ «Мілолан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», був укладений договір факторингу №107-МЛ, відповідно до умов п.1 якого ТОВ «Мілоан» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «Кредит Капітал» за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Отже, спірні правовідносини стосуються наявності у позивача права вимоги до відповідача у справі щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. За твердженням позивача таке право вимоги ним набуте на підставі договору факторингу, укладеного з первісним кредитором. На підтвердження наявності права вимоги до відповідача позивач додав до позовної заяви копію договору факторингу, укладеного між ним та первісним кредитором. Водночас цей договір не містить інформації про кредитні договори, за якими передається право вимоги, не містить даних про особу-боржника, щодо суми заборгованості та інші необхідні відомості для такого виду договорів. Договір факторингу є рамковим, у тексті договору не визначено які саме права вимоги передаються/відступаються на користь нового кредитора. Крім цього, позивач надав документ з назвою "Витяг з реєстру боржників до договору факторингу". Проте, наданий суду документ фактично не є витягом з реєстру боржників, оскільки є аркушем паперу, на якому позивач надрукував певну інформацію, яка, на його думку, відповідає інформації, наявній в реєстрі боржників, що є додатком до договору факторингу!
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. При попередньому розгляді судової справи представник позивача звертався до суду із заявами про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просив їх задовольнити.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі відповідача, у задоволені позовних вимог просить відмовити.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами за відсутності учасників справи не здійснювався.
Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Так, з матеріалів справи вбачається що між ТОВ «Міолан» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 7482451 від 13.02.2024 року відповідно до умов якого, позичальнику надається кредит в розмірі 5000,00 гривень стром на 105 днів з 13.02.2024 року до 28.05.2024 року, процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 2,43% за кожний день користування. Кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на картку № НОМЕР_1 .
Вказаний кредитний договір № 7482451 від 13.02.2024 року було підписано відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора «928297», відомості про що зазначені на самому договорі та наявні підтвердження в матеріалах справи у вигляді Довідки від 14 жовтня 2024 року яка підписана директором ТОВ «Міолан» та засвідчена печаткою.
В подальшому між ТОВ «Міолан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 107-МЛ від 25 червня 2024 року, згідно якого Кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні Кредиторові права грошової вимоги до Боржників за кредитними Договорами вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між Кредитором і Боржниками.
Також між ТОВ «Міолан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було підписано акт приймання-передачі Реєстру боржників від 25 червня 2024 року до Договору відступлення прав вимоги № 107-МЛ від 25 червня 2024 року.
А на підтвердження того, що новому кредитору було передано права вимоги до ОСОБА_1 було надано витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 107-МЛ від 25 червня 2024 року.
Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України , а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт)може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом статей 629, 525, 612, 611 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У підтвердження наявності заборгованості представником позивача було надано:
- копію листа з Відомостями про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 7482451, відповідно до якого 13.02.2024 року було нараховано комісію за оформлення кредиту в розмірі 850,00 гривень та здійснено нарахування кредиту в розмірі 5000,00 гривень, з 14.02.2024 року по 28.05.2024 року здійснювалось нарахування процентів. Вказаний лист було підписано директором ТОВ «Міолан» та засвідчено печаткою;
- виписку з особового рахунку за Кредитним договором № 7482451 від 13.02.2024 року, відповідно до якого загальна заборгованість становить 17775,00 гривень та складається з заборгованості за тілом кредиту – 5000,00 гривень, заборгованості за комісією – 850,00 гривень, заборгованості за відсотками в розмірі 11925,00 гривень. Вказана виписка засвідчена представником ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».
В обох наданих доказах відсутні відомості про здійснення часткового або повного погашення заборгованості.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15 (провадження № 61-517св18).
Досліджуючи матеріали цивільної справи, судом було встановлено, що представником позивача не було подано до суду жодного доказу якій би підтверджував факт здійснення надання кредитних коштів у користування відповідачу ОСОБА_1 . Надані суду виписки щодо здійснення нарахування заборгованості також не містять в собі жодних відомостей про те, чи здійснював відповідач погашення заборгованості (тобто здійснював дії якими фін фактично визнає договір та наявність кредитної заборгованості).
Суд вважає, що відсутність належних доказів здійснення надання або перерахування кредитодавцем грошових коштів позичальнику має суттєве значення під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, через те, що відсутність таких доказів не дає суду можливості встановити послідовність надання кредиту, його користування позичальником, в наслідок дій якого з`явилася заборгованість та були порушенні законні права кредитора.
Щодо заперечень представника відповідача з приводу відсутності підписів із печатками первісного кредитора ТОВ «Міолан» та його правонаступника ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 107-МЛ від 25 червня 2024 року, суд зазначає наступне.
За змістом статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Частиною першою статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Частиною першою статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Отже, за приписами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.
Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05.07.2017 р. у справі №752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №909/1411/13, від 13.10.2021 у справі №910/11177/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч.1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 р. у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021р. у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 р. у справі №5026/886/2012).
Враховуюче вищезазначене, суд приходить до висновку, що законодавством та практикою верховного суду не встановлені обмеження щодо подання до суду витягу Реєстру боржників, який є складовою Договору відступлення прав вимоги укладеного між первісним кредитором та його правонаступником.
В матеріалах справи міститься Акт приймання-передачі Реєстру боржників від 25 червня 2024 року до Договору відступлення прав вимоги № 107-МЛ від 25 червня 2024 року, який був підписаний директором первісного кредитора ТОВ «Міолан» та директором кредитора-правонаступника ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», обидва підписи посвідчені печатками. Зі змісту вказано акту вбачається, що кількість боржників яка міститься в Реєстрі боржників – 2886 осіб. Враховуючи що кількість осіб зазначених у Реєстрі боржників є значною, а позовні вимоги стосуються лише однієї особи, суд не вбачає необхідним подання повного Реєстру боржників як доказ переходу прав вимоги від первісного кредитора до його правонаступника та вважає, що поданого витягу з Реєстру боржників є достатнім на підтвердження наявності переходу прав вимоги.
А тому, суд приходить до переконання, що позивачем не було надано жодних переконливих доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів у користування за кредитним договором № 7482451 від 13.02.2024 року, в наслідок чого суд не може достовірно та всебічно встановити порядок кредитування та виникнення заборгованості, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Зі змісту положень даної норми вбачається, що витрати на правничу допомогу адвоката складаються з: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, і ці суми встановлюються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Вказаною нормою також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вищезазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, представником відповідача було надано копію Договору про надання правничої допомоги від 16.10.2025 року укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Скользнєвою Валерією Владиславівною; копію акту здачі-прийняття наданих послуг від 07.01.2026 року на суму 8000,00 гривень; копію квитанції до прибуткового касового ордеру №б/н від 07.01.2026 року на суму 8000,00 гривень.
Враховуючи, що у задоволені позовних вимог було відмовлено, витрати відповідача на правничу допомогу підлягають стягненню на його користь з позивача в розмірі 8000,00 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3-5, 10-13, 81, 141, 209, 247, 258, 263-265, 268, 274, 279-287 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
В задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 гривень (вісім тисяч гривень 00 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 26 січня 2026 року.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», код ЄДРПОУ 35234236, адреса знаходження: Львівська область, м. Львів, вул. Смаль-Стоцлького, буд. 1, корпус 28.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя          О.О. Леміщенко