номер провадження справи 27/210/25 

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 Справа № 908/3676/25

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової С.С. при секретарі судового засідання Вака В.С., розглянувши матеріали справи
за позовом: Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма “ЛАД” (вул. Автозаводська, буд. 48Б, кв. 22, м. Запоріжжя, 69015, ідентифікаційний номер юридичної особи 13634097)
до відповідача-1: Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області (пр. Соборний, буд. 164, м. Запоріжжя, 69107, ідентифікаційний номер юридичної особи 44956263)
до відповідача-2: Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради (бул. Центральний, 27, м. Запоріжжя, 69005, ідентифікаційний номер юридичної особи 37573508)
про визнання права власності

за участю представників 
від позивача: Вишняков Д.О., адвокат, ордер серія АР № 1295162 від 06.02.2026
від відповідачів-1, 2: не з`явились

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма “ЛАД” звернулося до Господарського суду Запорізької області через систему “Електронний суд” з позовом до Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області та Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про визнання за Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма “ЛАД” право власності на магазин “Товари для дома”, що розташований на вулиці Комсомольська (назва вулиці після перейменування - Героїв праці) № 15 “а” у місті Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, який розташований на земельних ділянках з кадастровими номерами 2320910400:11:010:006, 2320910400:11:010:1006.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 08.12.2025 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/3676/25 та визначено до розгляду судді Дроздовій С.С.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 15.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/3676/25, присвоєно справі номер провадження 27/210/25. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 14.01.2026. 
Ухвалою суду від 14.01.2026 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті 11.02.2026.
Судове засідання 11.02.2026 проводилось за допомогою підсистеми “Електронний суд” та фіксацією судового засідання vkz.court.gov.ua.
Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, далі ГПК України, суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). За заявою будь-кого з учасників справи або за ініціативою суду повне фіксування судового засідання здійснюється за допомогою відеозаписувального технічного засобу (за наявності в суді технічної можливості та за відсутності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу).
Суддею оголошено, яка справа розглядається, склад суду, та роз`яснено учасникам справи їх права, у тому числі право заявляти відводи. 
Відводів складу суду не заявлено.
11.02.2026 позивач підтримав позовні вимоги, просив суд визнати за Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма “ЛАД” право власності на магазин “Товари для дома”, що розташований на вулиці Комсомольська (назва вулиці після перейменування - Героїв праці) № 15 “а” у місті Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, який розташований на земельних ділянках з кадастровими номерами 2320910400:11:010:006, 2320910400:11:010:1006.
Відповідач-1 у судове засідання не з`явився, 13.01.2026 Дніпрорудненською міською військовою адміністрацією Василівського району Запорізької області в підсистемі “Електронний суд” (зареєстрований від 13.01.2026 за № 819/08-08/26) сформований відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд: 
- врахувати позицію Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області про відсутність спору з Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма “ЛАД” та визнання факту, що відповідач не оспорює право власності на об`єкт;
- розглянути справу № 908/3676/25 за наявними у справі матеріалами;
- проводити розгляд справи за відсутності представника Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області;
- прийняти законне та об`єктивне рішення на підставі поданих позивачем матеріалів та доказів.
Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, 30.12.2025 Департаментом адміністративних послуг Запорізької міської ради в підсистемі “Електронний суд” сформований відзив на позовну заяву (зареєстрований 30.12.2025 за № 26299/08-08/25), повідомляє, що відповідач – 2 щодо задоволення позовних вимог Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма “ЛАД” про визнання за Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма “ЛАД” право власності на магазин “Товари для дома”, що розташований на вулиці Комсомольська (назва вулиці після перейменування - Героїв праці) № 15 “а” у місті Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, який розташований на земельних ділянках з кадастровими номерами 2320910400:11:010:006, 2320910400:11:010:1006 заперечень не має, у зв`язку з чим просить суд розглядати справу та ухвалити рішення на розсуд суду за наявними в матеріалах справи документами.
08.01.2026 Департаментом адміністративних послуг Запорізької міської ради в підсистемі “Електронний суд” сформовано клопотання, у якому останній просить суд здійснювати розгляд справи № 908/3676/25 без участі представника Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради.
Слід зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).
Заслухавши представника позивача, дослідивши докази, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення, повідомив строк виготовлення повного тексту рішення та роз`яснив порядок і строк його оскарження.
Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, вислухавши пояснення представника позивача, суд 

УСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що Приватному підприємству Виробничо-комерційна фірма «ЛАД» (далі позивач) на праві власності належить магазин «Товари для дома», що знаходиться за адресою: м. Дніпрорудне вул. Комсомольська (назва вулиці після перейменування - Героїв праці) будинок № 15 «а», що підтверджується договором купівлі-продажу від 08.12.1997.
Договір купівлі-продажу від 08.12.1997 укладений між членами Товарної біржі «Інтеграл»: Закритим акціонерним Торгово-виробничим товариством «Горняк-1» (продавець) та Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма «ЛАД» (покупець). У відповідності до п. 1 Договору від 08.12.1997, позивач придбав магазин «Товари для дома» з обладнанням (додаток №1 до Договору), який розташований по вул. Комсомольська № 15 «а» в місті Дніпрорудному Василівського району Запорізької області.
За вказаною адресою розташовані: А-2 магазин «Товари для дома» з підвалом, цегляний, загальною площею 1203,7 кв.м. 
У відповідності до оціночного акта від 22.05.1996 на будівлю А-2 по вулиці Комсомольській №15 «а», нерухомий об`єкт є нежилим, кількість поверхів – 2, наявний підвал. 
На підставі статті 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» договір купівлі-продажу від 08 грудня 1997 року був зареєстрований на Товарній біржі «Інтеграл» в журналі реєстрації угод 08.12.1997 № Н-28. 
Право власності було зареєстроване 24.12.1997 у Василівському районному бюро технічної інвентаризації за Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «ЛАД», та 24.12.1997 записано в реєстрову книгу за № 15-112. 
У відповідності до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 (редакція чинна на дату укладання Договору від 09.12.1997), угоди зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
На момент укладання Договору від 08.12.1997 був чинний Цивільний Кодекс УРСР, стаття 47 якого встановлювала, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі. 
Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось обов`язкове посвідчення нотаріусом лише договорів купівлі-продажу жилого будинку якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Таким чином, відсутність нотаріального посвідчення Договору від 08.12.1997, не суперечить чинному на момент його укладення законодавству України. Станом на 1997 рік, питання державної реєстрації права власності на нерухомість було врегульоване Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, які затверджені Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 Документ сформований в системі «Електронний суд» 08.12.2025 4 № 56 (далі - Правила).
У відповідності до п. 1.4 Правил державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1).
У відповідності до Додатку № 1 до Правил, одним з документів, на підставі якого проводилась державна реєстрація об`єктів нерухомого майна є договори купівлі продажу, міни, зареєстровані біржею.
З огляду на те, що договір купівлі-продажу від 08.12.1997 та право власності позивача на Магазин «Товари для дома» зареєстроване Василівським БТІ (реєстраційне посвідчення від 24.12.1997, номер в реєстровій книзі 15-112) позивач вважає, що речове право на нерухоме майно є дійсним, оскільки його реєстрація проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. 
Позивач також зазначив, що земельні ділянки площею 0,0729 (кадастровий номер 2320910400:11:010:006; 2320910400:11:010:1006), на яких розташований Магазин «Товари для дома» оформлені згідно чинного законодавства на праві власності та належать Приватному підприємству Виробничо-комерційна фірма “ЛАД” на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2005 № 1026 та посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗП №118475. 
На даний час Василівське БТІ не здійснює господарську діяльність, архів не був евакуйований на підконтрольну Україні територію – це підтверджується листом Василівської районної ради Запорізької області від 28.11.2025 № 01-302, у відповідності до якого: «Державну реєстрацію прав власності на об`єкти нерухомого майна у Василівському районі Запорізької області здійснювало районне комунальне підприємство «Василівське бюро технічної інвентаризації» Василівської районної ради Запорізької області (РКП «Василівське БТІ» ВРР ЗО) (ЄДРПОУ22134936). 
До 24.02.2022 архівні справи на паперових носіях, щодо об`єктів нерухомого майна, зберігались в РКП «Василівське БТІ» ВРР ЗО в м. Василівка Запорізької області за адресою б-р Центральний 6а. Від початку військового вторгнення (лютий 2022 року) населений пункт знаходиться на тимчасово окупованій території. Внаслідок ворожого обстрілу міста Василівки, будівля, в якій знаходилося РКП «Василівське БТІ» ВРР ЗО була зруйнована. Від 24.02.2022 РКП «Василівське БТІ» ВРР ЗО свою діяльність не здійснює. Підтвердження права власності на нерухоме майно, реєстрацію чи отримання копій документів та/або відомостей з реєстрових книг, що перебували у віданні РКП «Василівське БТІ» ВРР ЗО неможливо». 
Позивача звернувся з заявою до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради, якому подав копії правовстановлюючих документів на Магазин «Товари для дома».
Відповідно до положень статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (далі Закон № 1952), заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, – в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування. 
Позивач зазначав, що в нього залишились лише копії правовстановлюючих документів на Магазин «Товари для дома», оскільки оригінали були загублені під час евакуації з тимчасово окупованої території. Отримати дублікати втрачених документів неможливо з урахуванням отриманої відповіді Василівської районної ради Запорізької області від 28.11.2025 № 01-302.
У відповідності до рішення про залишення заяви без руху № 80573686 від 28.08.2025, Державний реєстратор прав на нерухоме майно Андросенко А.О. під час розгляду заяви від 26.08.2025 за реєстраційним номером 68574189 встановив наявність обставин, які є підставою для залишення заяви без руху: неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року. Враховуючи вищевикладене, державним реєстратором направлено запит до Районного комунального підприємства «Василівське БТІ» Василівської районної ради Запорізької області та заяву позивача залишено без руху до усунення зазначених обставин. 
Відповідно до рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій N 81242637 від 09.10.2025 Державний реєстратор прав на нерухоме майно Андросенко Анна Олександрівна, розглянувши заяву від 26.08.2025 за реєстраційним номером 68574189 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року N 1127, та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року N 1141, встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, а саме:
Відповідно до п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 під час розгляду заяви та документів, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких с державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав.
На виконання вимог п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. 
У зв`язку в відсутністю інформації щодо реєстрації речових прав на заявлений об`єкт реєстратором було направлено запит до Районного КП «Василівське бюро технічної інвентаризації» Василівської районної ради Запорізької області. 
На момент прийняття рішення про відмову, запитуваної інформації не було отримано. На підставі п. 8 ч. 1 ст. 24 Закону державний реєстратор відмовляє в реєстрації прав якщо після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху.
У зв`язку з невизнанням права власності за Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма “ЛАД” на магазин “Товари для дома”, що розташований на вулиці Комсомольська (назва вулиці після перейменування - Героїв праці) № 15 “а” у місті Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, який розташований на земельних ділянках з кадастровими номерами 2320910400:11:010:006, 2320910400:11:010:1006, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступні обставини.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, далі – ЦК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2 ст. 41 Конституції України).
Стаття 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.ст. 319, 321 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Тобто, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.
Суб`єктом вимоги про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи обов`язковістю отримання правовстановлюючих документів.
З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.
Відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” “речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації” (п. 3 ст. 3).
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування) (ч. 1 ст. 20 Закону).
Крім цього, під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії (п. 3. ч. 3 ст.10 Закону).
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” однією з підстав для відмови в державній реєстрації прав є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, територія Енргодарського міської територіальної громади є тимчасово окупованою територією з 13.03.2022 та на момент звернення до суду із цією позовною заявою продовжують перебувати під контролем РФ.
Таким чином, внаслідок окупації частини території України, зокрема території, де розташоване БТІ, яке здійснювало первинну реєстрацію, позивач позбавлений можливості підтвердити таку реєстрацію через втрату доступу до архівних даних.
За приписами частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові ВП ВС від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 наведені наступні висновки:
“76. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
77. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
78. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.
79. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
80. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98).
81. Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами…
83. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.
85. Отже, за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована.
86. Судове рішення про визнання права власності на будівлю, споруду є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”), якщо на момент такої реєстрації власником земельної ділянки, на якій розміщена будівля, споруда є відповідач, а право власності на будівлю, споруду ні за ким не зареєстроване”.
У постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Матеріалами справи підтверджено, що право власності позивача на спірний об`єкт було зареєстровано у 1997 році згідно з діючим на час реєстрації законодавством, на підставі Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затв. Держжитлокомунгоспом України від 13.12.1995 N 56, зареєстр. Міністерством юстиції України 19.01.1996 N 31/1056.
Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин".
Згідно з п. 1.4 Правил державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснювали державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів. 
Згідно п. 2.2 Правил, реєстрація проводиться в такому порядку: а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлюючого документу (оригінал та копію); б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис в реєстрову книгу; в) адреса об`єкта, що реєструється, записується в повуличний алфавітний журнал (додаток N 2); г) прізвище, ім`я та по батькові власників об`єктів нерухомого майна, що належить фізичним особам, вносяться в алфавітний журнал або картотеку (додатки N 3, 4); д) при реєстрації об`єктів нерухомого майна за юридичними особами, їм видається реєстраційне посвідчення (додаток N 7); е) на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційних напис (додаток N 5). Якщо на правовстановлюючому документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток N 6).
У відповідності до Додатку № 1 до Правил, одним з документів, на підставі якого проводилась державна реєстрація об`єктів нерухомого майна є договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею.
Договір купівлі-продажу від 08.12.1997 та право власності позивача на Магазин «Товари для дома» зареєстроване Василівським БТІ (реєстраційне посвідчення від 24.12.1997, номер в реєстровій книзі 15-112) вважаємо що речове право на нерухоме майно є дійсним, оскільки його реєстрація проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.
Земельні ділянки площею 0,0729 (кадастровий номер 2320910400:11:010:006; 2320910400:11:010:1006), на яких розташований Магазин «Товари для дома» оформлені згідно чинного законодавства на праві власності та належать Приватному підприємству Виробничо-комерційна фірма «ЛАД», на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2005 № 1026 та посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 118475. 
На даний час Василівське БТІ не здійснює господарську діяльність, архів не був евакуйований на підконтрольну Україні територію – це підтверджується листом Василівської районної ради Запорізької області від 28.11.2025 № 01-302.
У відповідності до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (затверджений Наказом міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376) Дніпрорудненська територіальна громада знаходиться в окупації з 13.03.2022. 
Враховуючи обставини цієї справи, суд вважає, що звернення позивача з позовом про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, яке знаходиться на території м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, яке підпорядковане Дніпрорудненській міській територіальній громаді, яка на даний час не виконує (не здійсненює) покладені на неї Конституцією та законами України повноваження, а Дніпрорудненська міська військова адміністрація Василівського району Запорізької області створена відповідно до Указу Президента України від 07.04.2023 № 197/2023, в межах територій Дніпрорудненської міської територіальної громади, є ефективним способом захисту наявного речового права позивача, оскільки п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
За таких обставин позивачем доведено належними та допустимими доказами, що у нього наявне право власності на нерухоме майно, яке набуте раніше на законних підставах, однак він не має змоги завершити державну реєстрацію права власності з незалежних від нього причин, а тому позов підлягає задоволенню.
За подання позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 37 620 грн 00 коп.
У зв`язку з тим, що основною причиною виникнення спору стала військова агресія Російської Федерації проти України, а отже відсутня вина відповідача у виникненні спору, суд вважає за можливе витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.
Керуючись ст.ст. 42, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма «ЛАД» до Дніпрорудненської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області, Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради задовольнити.
Визнати за Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма “ЛАД” (вул. Автозаводська, буд. 48Б, кв. 22, м. Запоріжжя, 69015, ідентифікаційний номер юридичної особи 13634097) право власності на магазин «Товари для дома», що розташований на вулиці Комсомольська (назва вулиці після перейменування - Героїв праці) № 15 “а” у місті Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, який розташований на земельних ділянках з кадастровими номерами 2320910400:11:010:006, 2320910400:11:010:1006.

Рішення оформлено та підписано 20.02.2026.

Суддя С.С. Дроздова 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення буде розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.