13.03.2026 
Справа № 482/2522/25 
Номер провадження 1-кп/482/154/2026 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 березня 2026 року        м.Нова Одеса
Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нова Одеса, Миколаївської області кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №62025150010005087 від 18.09.2025 року, за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Миколаєва, Миколаївської області, громадянина України, неодруженого, із середньою освітою, на утриманні одна неповнолітня дитина не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) 07.11.2022 Суворівським районним судом м.Одеси за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі; 2) 29.03.2023 Корабельним районним судом м.Миколаєва за ч.4 ст.185 КК України з застосуванням ч.4 ст.70 КК України до остаточного покарання 5 років 1 місяць позбавлення волі, 27.05.2025 ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання на строк 2 роки 5 місяців 20 днів, на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за контрактом на період дії воєнного стану на посаді стрільця стрілецького спеціалізованого відділення стрілецького спеціалізованого взводу стрілецької спеціалізованої роти стрілецького спеціалізованого батальону (Шквал) військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «матрос»,             у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження: прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , захисник – адвокат ОСОБА_5 , 
встановив:
21.06.2025 матрос ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, перебуваючи на посаді стрільця стрілецького спеціалізованого відділення стрілецького спеціалізованого взводу стрілецької спеціалізованої роти стрілецького спеціалізованого батальону (Шквал) військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «матрос», діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст.ст.9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.п. 1, 3 ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також обмежень, покладених на нього ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 27.05.2025, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та, бажаючи їх настання, без дозволу командування військової частини, самовільно залишив місце служби, а саме тимчасове місце дислокації свого підрозділу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно перебував поза його межами понад три доби, проводячи час на власний розсуд, переховуючись від служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби до 30.09.2025. 
Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, а саме самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану. 
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину свою визнав та суду пояснив, що він проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , яка дислокувалась у АДРЕСА_2 . 21.06.2025 він залишив місце служби без поважних причин та 30.09.2025 самостійно прибув до Першого слідчого відділу (з дислокацією у м.Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та був затриманий слідчим. Зазначив, що у скоєному щиро розкаюється просить суворо його не карати. 
В судовому засіданні ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки він повністю визнає свою провину в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.                             Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 – адвокат ОСОБА_5 підтримала клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 . 
Прокурор не заперечував проти застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки вважає зібрані в справі докази вини обвинуваченого достовірними, допустимими та достатніми, в зв`язку з чим досліджувати інші докази його провини, немає ніякої потреби.
Суд роз`яснивши учасникам процесу правові наслідки застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, з якими останні погодилися, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, щодо часу, місця, способу, мотиву та мети, форми вини, та застосувати при розгляді даного кримінального провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України, у зв`язку з відсутністю сумнівів в правильності розуміння їх змісту учасниками судового провадження, добровільності їх позицій. При цьому обвинуваченому роз`яснено, що у випадку визнання таких обставин він буде позбавлений права оскаржувати ці обставини в суді.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В своєму рішенні «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення вини «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.                        Дослідивши та оцінивши обставини кримінального провадження, аналізуючи показання обвинуваченого, які мають логічний та послідовний характер, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом.                      Суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.                        Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.                   Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.                       За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за вчинене кримінальне правопорушення, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження нових кримінальних правопорушень.                    За правилами ст. 65 КК України суд призначає покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.                  Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими до застосування судом. Наведені у ній положення зобов`язують суд при призначенні покарання враховувати не лише ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.                          Судом, на підставі ст.66 КК України, встановлені обставини, що пом`якшують покарання, якими є з`явлення із зізнанням, щире каяття.                      Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.                          У відповідності зі ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим, відноситься до тяжкого злочину, обвинувачений раніше судимий; вчинив кримінальне правопорушення під час умовно-дострокового звільнення від покарання, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває; за місцем служби характеризується негативно; на утриманні має одну неповнолітню дитину.                 Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі обставини кримінального провадження у їх сукупності, суд приходить до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за ч.5 ст.407 КК України у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.5 ст.407 КК України. Підстав до застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання судом не встановлені.                          Дане покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.                           Також, ОСОБА_3 засуджений 1) 07.11.2022 Суворівським районним судом м.Одеси за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі; 2) 29.03.2023 Корабельним районним судом м.Миколаєва за ч.4 ст.185 КК України з застосуванням ч.4 ст.70 КК України до остаточного покарання 5 років 1 місяць позбавлення волі, 27.05.2025 ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання на строк 2 роки 5 місяців 20 днів та протягом невідбутої частини покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, а тому, в силу правил ч. 1 ст. 71, 72, 88-1 КК України, слід визначити обвинуваченому покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за даним вироком невідбутої частини покарання у виді 2 років 5 місяців 20 днів позбавлення волі за попереднім вироком.                 Обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_3 слід залишити без змін до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу затримання, а саме з 30 вересня 2025 року.                       Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.                На підставі викладеного, керуючись ст. ст.349, 368, 369, 370, 371, 394 КПК України суд, -                    ухвалив:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.                       На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі за вироком Корабельного районного суду м.Миколаєва від 29 березня 2023 року та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.                   Зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання на підставі ч.5 ст.72 КК України строк перебування під вартою із розрахунку день за день. 
Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту затримання, а саме з 30 вересня 2025 року.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Новоодеський районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, з урахуванням положень ч.2 ст.394 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.   Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя          ОСОБА_1