СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року м. Харків Справа № 917/232/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Сгара Е.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І.
при секретарі судового засідання Ламановій А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідача: Кумечко М.С., ордер серія ВІ №1374545 від 19.02.2026
від третьої особи: не з`явився
розглянувши апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства “Успіх”, с.Василівка Полтавського району Полтавської області (вх.213П)
на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.12.2025 (повний текст складено 19.01.2026) у справі №917/232/25 (суддя Кльопов І.Г.)
та на додаткове рішення Господарського суду Полтавської області від 20.01.2026 (повний текст складено 23.01.2026) у справі №917/232/25 (суддя Кльопов І.Г.)
за позовом Селянського (фермерського) господарства “Успіх”, с.Василівка Полтавського району Полтавської області 
до відповідача Фізичної особи-підприємця Середи Віктора Павловича, с.Василівка Полтавського району Полтавської області 
за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кобеляцької міської ради, м.Кобеляки Полтавського району Полтавської області 
про скасування договору оренди землі, повернення земельної ділянки та визнання права постійного користування

ВСТАНОВИВ:

Селянське (фермерське) господарство “Успіх” звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Середи Віктора Павловича, в якому просить суд:
1.визнати недійсним Договір оренди землі №231 від 09 квітня 2010 року, укладений між Кобеляцькою районною державною адміністрацією в особі голови Решетила Олега Миколайовича, діючого на підставі Регламенту Кобеляцької районної державної адміністрації, та Фізичною особою-підприємцем Середою Віктором Павловичем, діючого на підставі свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія В01 №166364 від 07.03.2007 року, зареєстрований у Кобеляцькому РВ ДП “ЦДЗК” 14 грудня 2010 року за №041055701258;
2.зобов`язати Фізичну особу-підприємця Середу Віктора Павловича повернути селянському (фермерському) господарству “Успіх” земельну ділянку площею 50 га к.н. 5321880900:00:004:0131, що розташована на території Кобеляцької міської ради (колишньої Василівської сільської ради), Полтавського (колишнього Кобеляцького) району Полтавської області, що була надана ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі рішення дванадцятої сесії 22 скликання Кобеляцької районної Ради народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області від 28 листопада 1997 року відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серія IV-ПЛ №020279 від 13 березня 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №49 (із врахуванням заяви про зміну предмету позову від 11.09.2025 за вх.№11660).
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.12.2025 у справі №917/232/25 відмовлено у задоволені позову.
Також, додатковим рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.01.2026 у справі №917/232/25: заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено; стягнуто з Селянського (фермерського) господарства “Успіх” на користь Фізичної особи-підприємця Середи Віктора Павловича судові витрати - витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 53000,00 грн.
Не погодившись із вищевказаними рішеннями, Селянське (фермерське) господарство “Успіх” звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 22.12.2025 у справі №917/232/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та також скасувати додаткове рішення Господарського суду Полтавської області від 20.01.2026 у справі №917/232/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, скаржником зазначено наступне:
- до отримання відповіді Полтавської районної військової адміністрації Полтавської області № 1033/1/01-29 від 14 березня 2024 року на адвокатський запит № 36 від 11 березня 2024 року адвоката Нестеренко Н.М., апелянту не було відомо про те, що третьою сесією двадцять четвертого скликання Кобеляцької районної ради Полтавської області 15 серпня 2002 року було прийнято рішення «Про припинення діяльності селянського (фермерського) господарства «Успіх» на території Василівської сільської ради». Копію даного рішення не отримував. Державний акт на право постійного користування землею серія IV-ПЛ № 020279 від 13 березня 1998 року весь цей час знаходиться у Федоренка Бориса Григоровича, інформація про його припинення чи скасування апелянту не відома; 
- вважає, що ФОП Середа В.П. не є добросовісним набувачем права оренди земельної ділянки у розумінні положень діючого законодавства;
- заявлений до стягнення розмір понесених судових витрат є абсолютно неспівмірним із обсягом робіт, що був виконаний адвокатом.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2026: відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства “Успіх” на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.12.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Полтавської області від 20.01.2026 по справі №917/232/25; встановлено учасникам справи строк до 20.02.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, письмових пояснень тощо з доказами їх надсилання іншим учасникам судового процесу; призначено справу до розгляду на 03.03.2026 о 12:15 годині.
На адресу Східного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Середи Віктора Павловича надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким відповідач просив оскаржувані рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з підстав, викладених у відзиві.
Фізичною особою-підприємцем Середою Віктором Павловичем 02.04.2026 було подано клопотання про стягнення судових витрат, в якому останній зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом цієї справи складається з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн., а докази понесених витрат на професійну правничу допомогу будуть надані в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2026: розгляд справи відкладено на 02 квітня 2026 року о 12:00 год.
Відповідач в судовому засіданні 02.04.2026 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає оскаржувані рішення суду першої інстанції законними та такими, що підлягають залишенню без змін.
Позивач та третя особа в судове засідання 02.04.2026 не з`явилась.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серія IV-ПЛ № 020279 від 13 березня 1998 року, ОСОБА_1 , який мешкає в м. Кобеляки на підставі рішення дванадцятої сесії 22 скликання Кобеляцької районної Ради народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області від 28 листопада 1997 року надано у постійне користування земельну ділянку площею 51,7 гектари. 
Земельна ділянка розташована на території Василівської сільської Ради. Землю надано для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 149.
ОСОБА_1 16 березня 1998 року було створено селянське (фермерське) господарство “Успіх”, що розташоване на землях фермерського фонду Василівської сільської ради на площі 51,7 га в селі Василівка. Дане господарство було зареєстровано 16 березня 1998 року згідно розпорядження голови Кобеляцької районної державної адміністрації № 165 від 16 березня 1998 року.
Селянське (фермерське) господарство “Успіх” 19 березня 1998 року було взято на податковий облік Кобеляцькою міжрайонною державною податковою інспекцією, номер взяття на облік 500.
Як було зазначено позивачем з 2002 року земельна ділянка площею 51,7 гектарів, що була надана для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 , у зв`язку з тимчасовими фінансовими труднощами селянським (фермерським) господарством “Успіх” не оброблялася.
У зв`язку з вищевикладеними обставинами, позивачем було прийнято рішення про зняття селянського (фермерського) господарства “Успіх” з податкового обліку.
В листі Головного Управління ДПС у Полтавській області від 17.04.2024 зазначено, що відповідно інформаційних систем ДПС України міститься наступна інформація по Селянському (фермерському) господарству “Успіх”:
- дата прийняття рішення про припинення 27.11.2002, причина зняття з обліку за рішенням засновників або уповноваженого органу
- дата зняття з обліку платника податків 06.04.2005.
Рішенням Василівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 16.04.2002 «Про припинення діяльності Фермерського господарства «Успіх» рекомендовано Кобеляцькій районній раді прийняти рішення про припинення діяльності Фермерського господарства «Успіх». 
Підставою для прийняття вищевказаного рішення слугувало подання Кобеляцької МДПІ про неподання звітності та несплату податків до бюджету Фермерським господарством «Успіх», а також те, що протягом останніх років земля фермерського господарства не обробляється та знаходиться в занедбаному стані.
Рішенням Кобеляцької районної ради «Про припинення діяльності селянського (фермерського) господарства «Успіх» на території Василівської сільської ради» від 15.08.2002:
- припинено діяльність селянського (фермерського) господарства “Успіх” гр.. ОСОБА_1 , розташованого на території Василівської сільської ради з 15.08.2002 року;
- передано земельну ділянку площею 51,7 га, яка закріплена за селянським (фермерським) господарством “Успіх” до земель запасу Василівської сільської ради та запропоновано сільській раді використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно чинного законодавства.
В подальшому, між Кобеляцькою районною адміністрацією та Фізичною особою-підприємцем Середа Віктором Павловичем укладено Договір оренди землі № 231 від 09.04.2010 стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 5321880900:00:004:0131 загальною площею 50,00га, що розташована на території Василівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Даний Договір було зареєстровано у Кобеляцькому РВ ДП “ЦДЗК” про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14 грудня 2010 за №041055701258.
Відповідно до Акту прийому-передачі земельної ділянки в натурі до Договору оренди землі №231 від 09.04.2010 здійснено прийом-передачу земельної ділянки на підставі розпорядження Кобеляцької районної державної адміністрації від 03.07.2009р. №267 “Про затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку на території Василівської сільської ради ФОП Середі В.П.” 
Державним реєстратором Комендантівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Зеленцовою О.О. 12.11.2018 здійснено внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права оренди ФОП Середа В.П. стосовно земельної ділянки площею 50 га. з кадастровим номером 5321880900:00:004:0131.
Селянське (фермерське) господарство “Успіх” вказує на те, що Федоренку Б.Г. не було відомо про те, що третьою сесією двадцять четвертого скликання Кобеляцької районної ради Полтавської області 15 серпня 2002 року було прийнято рішення “Про припинення діяльності селянського (фермерського) господарства “Успіх” на території Василівської сільської ради”. Копію даного рішення голова селянського (фермерського) господарства “Успіх” не отримував. Державний акт на право постійного користування землею серія IV-ПЛ № 020279 від 13 березня 1998 року весь цей час знаходиться у Федоренка Бориса Григоровича, інформація про його припинення чи скасування йому не відома.
Не погодившись із вищевказаними обставинами, Селянське (фермерське) господарство “Успіх” звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою (із врахуванням заяви про зміну предмету позову) до Фізичної особи-підприємця Середи Віктора Павловича, в якому просить суд:
1.визнати недійсним Договір оренди землі №231 від 09 квітня 2010 року, укладений між Кобеляцькою районною державною адміністрацією в особі голови Решетила Олега Миколайовича, діючого на підставі Регламенту Кобеляцької районної державної адміністрації, та Фізичною особою-підприємцем Середою Віктором Павловичем, діючого на підставі свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія В01 №166364 від 07.03.2007 року, зареєстрований у Кобеляцькому РВ ДП “ЦДЗК” 14 грудня 2010 року за №041055701258;
2.зобов`язати Фізичну особу-підприємця Середу Віктора Павловича повернути селянському (фермерському) господарству “Успіх” земельну ділянку площею 50 га к.н. 5321880900:00:004:0131, що розташована на території Кобеляцької міської ради (колишньої Василівської сільської ради), Полтавського (колишнього Кобеляцького) району Полтавської області, що була надана ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі рішення дванадцятої сесії 22 скликання Кобеляцької районної Ради народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області від 28 листопада 1997 року відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серія IV-ПЛ №020279 від 13 березня 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №49.
Як вже зазначалось вище, оскаржуваним рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.12.2025 у справі №917/232/25 відмовлено у задоволені позову.
При перегляді рішення місцевого господарського суду із врахуванням меж апеляційного перегляду згідно положень ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. 
Вирішуючи спір про визнання недійсним договору, суд повинен з`ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.
Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності.
Згідно ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. 
Як вбачається із матеріалів справи, Селянське (фермерське) господарство “Успіх” вважає себе постійним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 5321880900:00:004:0131, що розташована на території Василівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, з огляду на видачу останньому Державного акту на право постійного користування землею серія IV-ПЛ № 020279 від 13 березня 1998 року, у зв`язку із чим на думу позивача договір оренди землі №231 від 09 квітня 2010 року, укладений між Кобеляцькою районною державною адміністрацією та Фізичною особою-підприємцем Середою Віктором Павловичем є недійсним.
Разом з тим, як вже зазначалось вище, рішенням Василівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 16.04.2002 «Про припинення діяльності Фермерського господарства «Успіх» рекомендовано Кобеляцькій районній раді прийняти рішення про припинення діяльності Фермерського господарства «Успіх». 
Рішенням Кобеляцької районної ради «Про припинення діяльності селянського (фермерського) господарства «Успіх» на території Василівської сільської ради» від 15.08.2002:
- припинено діяльність селянського (фермерського) господарства “Успіх” гр.. ОСОБА_1 , розташованого на території Василівської сільської ради з 15.08.2002 року;
- передано земельну ділянку площею 51,7 га, яка закріплена за селянським (фермерським) господарством “Успіх” до земель запасу Василівської сільської ради та запропоновано сільській раді використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно чинного законодавства.
Згідно ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. 
Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття вищевказаного рішення) підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема: систематична несплата земельного податку або орендної плати; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.
Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» у разі систематичного невнесення земельного податку в терміни, встановлені законодавством України, а також орендної плати в терміни, визначені договором оренди, право власності і користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється.
Підставою для прийняття вищевказаних рішень Василівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 16.04.2002 та Кобеляцької районної ради від 15.08.2002 слугувало подання Кобеляцької МДПІ про неподання звітності та несплату податків до бюджету Фермерським господарством «Успіх», а також те, що протягом останніх років земля фермерського господарства не обробляється та знаходиться в занедбаному стані.
Як було зазначено позивачем з 2002 року земельна ділянка площею 51,7 гектарів у зв`язку з тимчасовими фінансовими труднощами селянським (фермерським) господарством “Успіх” не оброблялася.
Селянське (фермерське) господарство “Успіх” було знято з обліку платника податків 06.04.2005, що вбачається з листа Головного Управління ДПС у Полтавській області від 17.04.2024.
Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Згідно ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Таким чином, за приписами чинного законодавства, основною метою здійснення правосуддя є захист та відновлення порушеного права відповідної особи, яка звернулась до суду із відповідною позовною заявою. 
Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин.
Апеляційний господарський суд враховує, що відповідно до листа Головного управління статистики у Полтавській області №03.1-18/2677-25 від 16.04.2025 Селянське (фермерське) господарство “Успіх” статистичні звіти з березня 1998р. по 16 квітня 2025 до Головного управління статистики у Полтавській області не подавало.
Також матеріали справи не містять ані доказів здійснення Селянським (фермерським) господарством “Успіх” плати за землю, ані доказів фактичного користування спірною земельною ділянкою після 2002 року.
В той же час, рішення Кобеляцької районної ради «Про припинення діяльності селянського (фермерського) господарства «Успіх» на території Василівської сільської ради» від 15.08.2002 не було скасовано, не визнавалось недійсним, у зв`язку із чим є таким, що породжує відповідні правові наслідки та є обов`язковим до виконання.
Приймаючи до уваги факт невикористання Селянським (фермерським) господарством “Успіх” спірної земельної ділянки після 2002 року, зняття останнього з податкового обліку, а також факт передачі земельної ділянки площею 51,7 га до земель запасу Василівської сільської ради на підставі рішення Кобеляцької районної ради від 15.08.2002, Кобеляцька районна адміністрація мала достатні правові підстави для укладання з Фізичною особою-підприємцем Середою Віктором Павловичем договору оренди землі № 231 від 09.04.2010.
Починаючи з 2010 року ФОП Середа Віктор Павлович відкрито та добросовісно користується земельною ділянкою з кадастровим номером 5321880900:00:004:0131 загальною площею 50,00 га, сплачує земельний податок, здійснює обробку земельної ділянки, посів та збір врожаю, що не спростовано позивачем.
Селянським (фермерським) господарством “Успіх” в позові визнано, що останнє обробляло спірну земельну лише до 2002 року, а з 2007 року відповідну земельну ділянку обробляє ФОП Середа Віктор Павлович.
В той же час, незважаючи на обізнаність використання відповідачем земельної ділянки протягом тривалого терміну, позивач до 2025 року не вчиняв жодних дій, направлених на користування відповідною земельною ділянкою, що фактично свідчить про відсутність у нього наміру її використання та невиконання Селянським (фермерським) господарством “Успіх” обов`язків землекористувачів, передбачених ст.96 Земельного кодексу України. 
Наведені вище обставини не можуть свідчити про наявність у Селянського (фермерського) господарства “Успіх” порушеного права або охоронюваного законом інтересу під час звернення до суду із даним позовом.
Крім того, відповідно до ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Згідно ч.ч.2-3 ст.13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Верховний Суд у своїх численних рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що однією з основних засад цивільного законодавства є добросовісність, а дії учасників цивільних (господарських) правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. У зв`язку із цим Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується принципу venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), який базується на давньоримській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Основою цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. 
Подібний підхід узгоджується також із правовими концепціями, яких дотримуються вищі суди інших демократичних держав із розвинутою ринковою економікою. Зокрема, у країнах загального права діє доктрина estoppel, відповідно до якої сторона не може посилатися на право або вимогу, якщо її попередня поведінка створила в іншої сторони обґрунтоване уявлення про відмову від такого права або про інший правовий стан, і ця інша сторона діяла, покладаючись на таку поведінку. У німецькому праві споріднені висновки випливають із принципу добросовісності (Treu und Glauben) та доктрини Verwirkung, згідно з якою право не підлягає судовому захисту, якщо управнена сторона протягом тривалого часу не здійснювала його, створивши тим самим у зобов`язаної сторони обґрунтоване переконання, що таке право більше не буде реалізоване. Аналогічний зміст має іспанська doctrina de los actos propios, яка виключає можливість діяти всупереч власній попередній поведінці, а також французький принцип loyaute contractuelle, що вимагає від сторін послідовної, чесної та передбачуваної поведінки під час здійснення договірних прав і обов`язків (при цьому Касаційний суд Франції прямо застосовує принцип nul ne peut se contredire au detriment d'autrui - ніхто не може суперечити собі на шкоду іншому). Таким чином, висновок про те, що сторона не може після тривалого прийняття певного правового стану посилатися на протилежну правову позицію, відповідає загальновизнаному в сучасному приватному праві стандарту добросовісності та правової визначеності.
Колегія суддів апеляційного господарського суду зауважує, що обставини, що виникли між учасниками судового процесу в межах даного спору, свідчать про суперечливість поведінки Селянського (фермерського) господарства “Успіх” щодо наміру використовувати спірну земельну ділянку, зважаючи на факти, встановлені в даній постанові апеляційного господарського суду.
Приймаючи до уваги факт прийняття рішення Кобеляцької районної ради «Про припинення діяльності Селянського (фермерського) господарства «Успіх» на території Василівської сільської ради» від 15.08.2002, нездійснення позивачем плати за землю, зняття останнього з податкового обліку, фактичне невикористання ним земельної ділянки з 2002 року, відсутність в Реєстрі речових прав на нерухоме майно жодної інформації про наявність у позивача прав на землю, а також відсутність заперечень Селянського (фермерського) господарства “Успіх” проти використання відповідачем земельної ділянки до моменту подання позову в даній справі в 2025 році, наявність укладеного договору оренди землі № 231 від 09.04.2010, Фізична особа-підприємець Середа В.П. мав достатні правові підстави вважати, що є законним користувачем спірної земельної ділянки.
В даному випадку, під час укладання договору оренди землі Кобеляцька районна адміністрація та Фізична особа-підприємець Середа В.П. обґрунтовано покладались на те, що земельна ділянка площею 50 га кадастровий номер 5321880900:00:004:0131 не використовувалась жодною особою та була передана до земель запасу Василівської сільської ради.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів ст.388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Подібні правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18, від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.
Місцевим господарським судом вірно зазначено, що ФОП Середа Віктор Павлович є добросовісним набувачем права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5321880900:00:004:0131 загальною площею 50 га, що розташована на території Василівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, оскільки на момент отримання земельної ділянки в користування, вона вибула із користування Селянського (фермерського) господарства “Успіх” та перебувала у складі земель запасу Василівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні жодні відомості про наявність у позивача прав на відповідну земельну ділянку.
При цьому, ФОП Середа Віктор Павлович здійснював користування спірною земельною ділянкою відкрито, безперервно та за обізнаності позивача з даною обставиною.
На переконання апеляційного господарського суду, подання Селянським (фермерським) господарством «Успіх» позову в даній справі є таким, що направлено на завдання шкоди Фізичній особі-підприємцю Середі В.П. як орендаря земельної ділянки та на порушення його права на мирне володіння своїм майном, що в світлі положень ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.
Що стосується заяви відповідача про застосування позовної давності, апеляційний господарський суд зауважує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Приймаючи до уваги необґрунтованість позовних вимог, клопотання відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.
За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

При перегляді додаткового рішення місцевого господарського суду із врахуванням меж апеляційного перегляду згідно положень ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.
У відзиві на позов ФОП Середа В.П. зазначено попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 53 000,00грн.
Також ФОП Середа В.П. до Господарського суду Полтавської області було подано заяву від 01.05.2025 за вхід. № 5817 про намір стягнути (відшкодувати) понесені ФОП Середа В.П. судові витрати, пов`язані із розглядом справи 917/232/25 з позивача Селянського фермерського господарства "Успіх", докази понесення яких будуть подані до Господарського суду Полтавської області протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення за результатом розгляду справи.
В подальшому, до Господарського суду Полтавської області від представника Фізичної особи-підприємця Середи Віктора Павловича надійшла заява про ухвалення додаткового рішення по справі № 917/232/25 в якій відповідач просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 53000,00 грн.
Селянське (фермерське) господарство “Успіх” подало суду першої інстанції заперечення на заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення в яких просило у задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення відмовити. Позивач вважає, що заявлені відповідачем витрати на правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, визначеним у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, а також критерію розумності. 
Згідно ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Відповідно до ст.221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.
Відповідно до ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
За положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017, необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено ст.126 Господарського процесуального кодексу України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи є заявлена сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, згідно ст.15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що між адвокатом Кумечко М.С. (надалі – адвокат) та Фізичною особою-підприємцем Середою Віктором Павловичем (надалі – клієнт) укладено договір про надання правової допомоги від 07.04.2025 (надалі – договір) за умовами п.1.1. якого предметом договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, як пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.
Згідно п.4.2. договору гонорар адвоката визначається обсягом виконаної роботи та погоджується сторонами окремо на підставі кладених додатків до цього договору, а також Актів виконаних робіт (наданих послуг).
Між адвокатом та клієнтом було укладено Додаткову угоду №1 від 01.05.2025 за умовами якої:
- сторони домовились, що адвокат надасть клієнту правничу допомогу щодо представництва прав та інтересів клієнта в рамках судової справи №917/232/25 (п.1);
- гонорар адвоката за надання послуг становить 53000,00 грн. (п.2);
- факт отримання адвокатом гонорару підтверджується квитанцією виданою адвокатом або квитанцією з банківської установи у випадку безготівкового розрахунку (п.3).
На підтвердження понесення Фізичною особою-підприємцем Середою Віктором Павловичем витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 53000,00 грн. представник відповідача надав суду акт виконаних робіт (наданих послуг) від 23.12.2025 та платіжну інструкцію №2РL513046 від 21.05.2025 на суму 53000,00 грн.
За наслідками дослідження наданих на підтвердження заявлених вимог доказів, судова колегія зазначає, що заявлені витрати є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та затраченим ним часом на надання таких послуг. Крім того, зазначені адвокатські витрати відповідають критерію реальності та розумності їх розміру.
Доводи апелянта, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу правову допомогу не відповідають критеріям розумності та не є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, не підтверджені жодними доказами.
Зазначені в апеляційній скарзі доводи позивача базуються виключно на його суб`єктивній думці про нескладність роботи виконаної адвокатом відповідача. Жодних обставин або доказів, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неспівмірність, нерозумність, нереальність понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, позивачем не наведено. 
Зважаючи на вищевикладене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з Селянського (фермерського) господарства “Успіх” на користь Фізичної особи-підприємця Середи Віктора Павловича витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 53000,00 грн.

Доводи апелянта були спростовані в даній постанові апеляційного господарського суду, крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, у зв`язку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Полтавської області від 22.12.2025 у справі №917/232/25 та додаткове рішення Господарського суду Полтавської області від 20.01.2026 у справі №917/232/25 підлягають залишенню без змін.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства “Успіх” – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 22.12.2025 у справі №917/232/25 – залишити без змін.
Додаткове рішення Господарського суду Полтавської області від 20.01.2026 у справі №917/232/25 – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Е.В. Сгара

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя О.І. Склярук

Повний текст постанови складено та підписано 10.04.2026 року