ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 лютого 2026 року справа №360/1971/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Кім Валерії Валеріївни на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року (повне судове рішення складено 20 жовтня 2025 року) у справі № 360/1971/25 (суддя в І інстанції Пляшкова К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 09 жовтня 2025 року надійшов позов адвоката Кім Валерії Валеріївни (далі - представник позивач) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі – ГУНП в Луганській області, відповідач) з такими позовними вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роки в сумі 71460,86 грн та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 та 2023 роки в сумі 34433,04 грн, з одночасною компенсацією сум утриманого податку;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роки в сумі 71460,86 грн та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2015 та 2023 роки в сумі 34433,04 грн, з одночасною компенсацією сум утриманого податку.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката Кім Валерії Валеріївни в інтересах ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області в частині вимог щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.
Повернуто позивачу позовну заяву в частині позовних вимог про:
- визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік в сумі 29058,04 грн, з одночасною компенсацією сум утриманого податку;
- зобов`язання Головного управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік в сумі 29058,04 грн, з одночасною компенсацією сум утриманого податку.

Іншою ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від тієї ж дати відкрито провадження у справі в іншій частині позовних вимог.

Не погодившись з судовим рішенням про повернення позову, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду, а справу направити до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з таких підстав.

Ухвалою від 13 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу (представнику позивача) усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік із зазначенням підстав для поновлення строку разом з доказами поважності причин його пропуску.
На виконання вимог ухвали від 13 жовтня 2025 року від представника позивача 16 жовтня 2025 року надійшла заява про поновлення процесуального строку звернення до суду, в обґрунтування якої зазначено, що кінцевим терміном обов`язку відповідача здійснити виплату грошового забезпечення, що належить поліцейському і своєчасно йому не виплачене або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі є дата звільнення позивача.
Представник позивача зазначає, що з наказу ГУНП в Луганській області від 06.06.2025 № 151 о/с вбачається, що відповідач в порушення вимог Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі – Порядок № 260), зазначеного перерахунку та виплати грошового забезпечення позивачу не здійснив.
Представник позивача зазначає, що за дійсного правового регулювання, у випадках звільнення поліцейського та у разі невиплати йому частини грошового забезпечення, на отримання якого він мав право під час проходження служби, перебіг строку звернення починається саме з дати повідомлення про виплачені суми.
У таких спорах достатньо довести лише наявність порушеного права. Тому за такого правового регулювання, строки, запровадженні частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України №2352-ІХ) не поширюються на період, що передував даті звільнення.
Отже, саме дата одержання письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені йому при звільненні є датою обізнаності позивача про порушення його прав, що є предметом спору у цій справі.
Представник відповідача вважає, що в органах та підрозділах Національної поліції України, підтвердженням, всіх складових грошового забезпечення та сум, що виплачені при звільненні є довідка про доходи, яка отримана позивачем 28 липня 2025 року за вих. № 14696/111/19/01-2025.
З огляду на викладене, просила поновити строк звернення до суду.
Розглянувши клопотання про поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції зазначив таке.
В ухвалі від 13 жовтня 2025 року суд дійшов висновку, що позивач звернувся з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України у спорах щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.
Розглядаючи питання поважності пропуску строку звернення в межах аргументів, наведених представником позивача, суд зазначає таке.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування частини першої статті 121 КАС України, уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19, «правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки».
Суд зауважує, що у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України» (№ 3236/03 від 03 квітня 2008 року, §41) «…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави».
У справі «Ілхан проти Туреччини» (заява № 22277/93 від 27.06.2000 §59), Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму. Воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
З наведеного слідує, що поважними причинами пропуску строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Так, суддя зауважує, що відповідно до приписів Порядку № 260 виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі рапорту поліцейського, тобто позивач звертаючись чи не звертаючись з відповідним рапортом про виплату цієї допомоги за 2023 рік міг знати про порушення своїх прав.
Крім того, суд зауважує, що згідно з інформацією, зазначеною в наказах від 06 листопада 2015 року № 399 о/с, від 06 червня 2025 року № 151 о/с позивач проходив службу у відповідача по 08 червня 2025 року, після чого позивач продовжив проходить службу в Департаменті поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Вказані обставини свідчать, що відповідач не здійснював звільнення позивача зі служби та не проводив з ним остаточний розрахунок при звільненні зі служби. Тому твердження представника позивача про обов`язок відповідача вручити позивачу повідомлення про нараховані та виплачені йому при звільненні зі служби є безпідставними.
Щодо посилання представника позивача на пункт 11 розділу І Порядку № 260, суд зазначає, що ця норма закону стосується строку давності на отримання виплати грошового забезпечення, який має матеріально-правову природу, та не є процесуальним строком звернення до суду.
Твердження, що лише після отримання довідки про доходи позивачу фактично стало відомо про порушення свого права, судом також відхиляються як безпідставні, оскільки отримання цієї інформації не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі, якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування грошового забезпечення. Тим більше, що таке звернення відбулося після спливу значного проміжку часу.
За наведених обставин, суд вважає зазначені представником позивача підстави для поновлення строку звернення до суду в частині вимог щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік неповажними.
Доказів існування обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду представником позивача не надано.
Відтак, заява представника позивача про поновлення строку для звернення до адміністративного суду не містить поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом в частині позовних вимог щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.
Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно з пунктами 1 та 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Беручи до уваги ту обставину, що представником позивача не надано суду доказів, які б свідчили про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачу звернутись з даним позовом до суду у межах строків, встановлених законом, а судом з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не встановлено підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку, що адміністративний позов в частині позовних вимог щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік підлягає поверненню внаслідок визнання судом вказаних в клопотанні про поновлення строку звернення до суду підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду неповажними (випадок, передбачений частиною другою статті 123 КАС України).

Проте, з такими висновками місцевого суду не погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Так, в постанові від 19 листопада 2025 року в справі № 420/27284/24 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в пунктах 63-66 зазначив, що стаття 233 Кодексу законів про працю України пов`язує початок обчислення строку не лише з моментом, коли позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а із моментом, коли він дізнався про порушення свого права. При застосуванні статті 233 Кодексу законів про працю України та, стверджуючи про те, що позивач про порушення своїх прав повинен був дізнатися у місяці виплати додаткової винагороди, суди зобов`язані були перевірити об`єктивну можливість позивача знати про порушення свого права. 
З огляду на доводи позивача, Судова палата зазначає, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 31.12.2023 судам попередніх інстанцій необхідно з`ясувати наявність/відсутність у позивача об`єктивної можливості до 03.06.2024 (отримання документів від відповідача) бути обізнаним про порушення свого права.
За результатом установлення указаних обставин стане можливим установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом у частині вимог за період з 19.07.2022 по 31.12.2023 та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
З урахуванням викладеного, Судова палата дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду допустили неправильне застосування норм права, у зв`язку із чим дійшли передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачу.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, ухвала місцевого суду про повернення позову в частині не може вважатись постановленою з дотриманням процесуального законодавства.

Крім того, на час постановлення оскаржуваної ухвали позивач проходив публічну службу, з якої не звільнений.
Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1-7/2024(337/24) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. 

Згідно пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, тому судове рішення ухвалено з порушенням процесуального права, що обумовлює задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Кім Валерії Валеріївни – задовольнити.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року – скасувати, а справу № 360/1971/25 – направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Повне судове рішення – 17 лютого 2026 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук