Справа №465/942/26 Головуючий у 1 інстанції:Дзеньдзюра С.М. 
Провадження №22-ц/811/831/26 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретар: Чиж Л.М., 

за участі в судовому засіданні заінтересованої особи ОСОБА_1 , його представниці ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова в складі судді Дзеньдзюри С.М. від 09 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа – ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м.Львова від 09 лютого 2026 року заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа – ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису – задоволено.
Видано обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким:
- заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
- заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатись до постраждалих осіб: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на відстань менше 200 метрів до місця проживання постраждалих осіб;
- заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі та поясненнях по суті справи просить скасувати рішення Франківського районного суду м.Львова від 09 лютого 2026 року вцілому, ухвалити нове рішення, яки у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису – відмовити, зокрема, не забороняти ОСОБА_1 спілкуватись, бачитись, вести телефонні розмови, контактувати, листуватись з його сином ОСОБА_4 .
Вважає рішення необґрунтованим та безпідставним.
Зазначає, що під час вирішення питання про видачу обмежувального припису суд першої інстанції зобов`язаний надати оцінку всім обставинам та доказам у справі, врахувати права та інтереси дитини і батьків, а також не допустити безпідставного обмеження одного з батьків у реалізації його батьківських прав. Вказує, що між сторонами фактично існував конфлікт виключно щодо порядку та графіку спілкування з дитиною. При цьому надані до суду матеріали листування у месенджері Telegram свідчать про перешкоджання ОСОБА_3 у спілкуванні батька з дитиною, зокрема ігнорування повідомлень та неможливість зв`язатися з сином. Також заявницею не доведено фактів вчинення фізичного, психологічного чи економічного насильства, а надані докази не підтверджують наявності реальних ризиків повторного домашнього насильства. Так, апелянт заперечує факти застосування будь-якого фізичного чи психологічного насильства щодо ОСОБА_3 та зазначає, що конфлікти між сторонами не відбувалися у присутності дитини. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам та фактичним обставинам справи, в наслідок чого безпідставно обмежено його право на спілкування з сином та участь у його вихованні.
В судове засідання окрім заінтересованої особи ОСОБА_1 , його представниці ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України. 
16.03.2026 заявниця ОСОБА_3 подала до суду заяву про відкладення розгляду справи. В обґрунтування заяви зазначила, що вона не отримувала копію апеляційної скарги з додатками, а також у зв`язку з тим що її представниця ОСОБА_5 перебуватиме у відпустці просить відкласти розгляд справи на іншу дату.
16.03.2026 до суду апеляційної інстанції також надійшло клопотання представниці заявниці ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи, в якому вона просила перенести розгляд на іншу дату у зв`язку з тим, що ані представниця, ані заявниця не отримали всіх додатків до апеляційної скарги.
Клопотання про відкладення розгляду справи від заявниці та її представниці колегія суддів вважала необґрунтованими та відхилила, оскільки згідно ст.350-5 ЦПК України, розгляд даної категорії справ здійснюється протягом 72 годин з дня надходження заяви у суді першої інстанції і відповідно у аналогічно стислі строки у суді апеляційної інстанції; заявниця та її представниця були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду у суді апеляційної інстанції та отримали заздалегідь апеляційну скаргу, а саме 14.03.2026 року; перебування у відпустці представниці заявниці, зважаючи на стислі строки розгляду справи та належне повідомлення заявниці про час та місце розгляду не слід вважати поважною причиною неявки сторони заявниці у судове засідання, оскільки вона вправі була забезпечити собі участь іншого представника, а також заявниця не вказала поважних причин своєї неявки у судове засідання, якою аж ніяк не може бути неявка представниці. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заінтересованої особи та його представниці на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви про видачу обмежувального припису, заперечення на заяву, апеляційної скарги, додаткових пояснень, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, – колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, ст.ст.350-2, 350-5, 350-8 ЦПК України, ст.ст.1, 10 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.1, 3, 18, 26, Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», постанову Верховного Суду у справі №756/3859/19 та задовольняючи заяву, – виходив з того, що 16.07.2013 між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції за актовим записом №377. За час шлюбу в подружжя народилась дитина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ), батьком яких є заінтересована особа – ОСОБА_1 . Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 08.12.2025 шлюб між ОСОБА_3 до ОСОБА_1 – розірвано. Судом встановлено, що стосовно заінтересованої особи ОСОБА_1 застосовувався терміновий заборонний припис за вчинення 30.10.2025 домашнього насильства відносно заявниці ОСОБА_3 , серії НОМЕР_2 від 30.10.2025. Постановою Франківського районного суду м.Львова від 06.02.2026 у справі №465/10009/25 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Крім цього, відповідно до Талону-повідомлення єдиного обліку № 53323 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 29.12.2025 вбачається, що 29.12.2025 о 18:50 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 29.12.2025 о 18:48 за адресою: АДРЕСА_2 , заявниця ОСОБА_3 , яка повідомила, що її чоловік ОСОБА_1 через процес розлучення телефонує та чинить психологічний тиск, а саме постійно телефонує на її номер телефону та месенджери, також до її близьких та керівника по роботі. Заявниця стурбована тим, що останній може розповсюджувати її приватні фотографії, однак на даний момент таких випадків не траплялось. Крім цього, відповідно до Талону-повідомлення єдиного обліку № 35140 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.01.2026 вбачається, що 31.12.2025 о 20:53 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 31.12.2025 о 20:51 за адресою: АДРЕСА_1 , заявниця повідомила про те, що колишній чоловік гр. ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_3 (має зареєстровану зброю, дробовик 12 калібру, був у зоні бойових дій, має відстрочку) вчиняє психологічне насильство, погрожує по телефону. Заявниця потребує допомоги поліції для написання заяви. Заявниця: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , тел.: НОМЕР_3 . Відтак, з урахуванням встановлених фактичних обставин та за наслідками оцінки ризиків в їх сукупності, суд вважав, що вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства носить тривалий та систематичний характер та в подальшому існує ризик можливого продовження таких дій ОСОБА_1 , а тому заява ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а саме слід видати обмежувальний припис строком на шість місяців з метою захисту заявниці та її неповнолітнього сина від домашнього насильства, і запобігання можливим повторним спробам вчинення такого з боку ОСОБА_1 . Вказане ґрунтується, також, на тому, що ОСОБА_1 вчиняє домашнє насильство як відносно заявниці ОСОБА_3 , так і відносно їх неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який, є постійним свідком вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.
У лютому 2026 року ОСОБА_3 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису (заінтересована особа –  ОСОБА_1 ), у якій просила:
- видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступне тимчасове обмеження його прав та покладення на нього обов`язків, а саме: 
?заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці проживання з постраждалими особами, ОСОБА_3 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
?заборонити ОСОБА_1 наближатись до постраждалих осіб: ОСОБА_3 та дитини на відстань менше 200 метрів до місця проживання постраждалих осіб;
?заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами ОСОБА_3 та дитиною або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
В обґрунтування заяви зазначила, що 08.12.2025 рішенням Франківського районного суду м.Львова шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвано. Спільна дитина- син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає разом із нею за адресою АДРЕСА_1 . Вказує, що зі сторони колишнього чоловіка систематично вчинялось і вчиняється психологічне насильство, яке проявляється у постійних погрозах, приниженнях, образах, залякуванні та психологічному тиску. ОСОБА_1 неодноразово вчиняв фізичне насильство, зокрема під час частих конфліктів застосовував фізичну силу, а саме: бив, штовхав, тягнув тримаючи за руки, заламував руки, кидав на ліжко, не давав поворохнутися, утримував так протягом певного часу, при цьому це все спостерігав неповнолітній син. З боку ОСОБА_1 мало місце сексуальне насильство, яке проявлялося у примушуванні до сексуальних дій проти її волі. Наголошує, що дитина, ОСОБА_6 є очевидцем факту домашнього насильства, згідно психологічно-педагогічної характеристики учня ОСОБА_1 потребує доброзичливого психологічного клімату та налагодженню спокійного психоемоційного настрою. Стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, ТЗП серії АА №278322. Заявниця зверталася до відділення Мобільної бригади соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі Комунальної установи змішаного типу Львівського міського центру соціальних послуг та реабілітації Джерело, надано висновок від 27.10.2026.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – 16.07.2013 між заявницею та заінтересованою особою було укладено шлюб, який зареєстровано Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції за актовим записом №377. 
Під час перебування сторін у шлюбі у них народився син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_3 , а батьком – ОСОБА_1 .
Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 08.12.2025 шлюб між ОСОБА_3 до ОСОБА_1 – розірвано.
Також, з матеріалів справи вбачається, що до заінтересованої особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було винесено терміновий заборонний припис серії АА №278322 від 30.10.2025 у зв`язку із вчиненням ним 30.10.2025 о 21:45 у АДРЕСА_4 , домашнього насильства психологічного характеру стосовно постраждалої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаний терміновий заборонний припис було винесено щодо кривдника строком на 5 діб з 00 год. 30 хв. 30.10.2025 до 00 год. 30 хв. 05.11.2025. (а.с.20).
Також, згідно з Талоном-повідомлення єдиного обліку №53323 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 29.12.2025 вбачається, що 29.12.2025 о 18:50 зі служби 102 надійшло повідомлення про те, що 29.12.2025 о 18:48 за адресою: АДРЕСА_2 заявниця ОСОБА_3 повідомила, що її чоловік ОСОБА_1 у зв`язку з розлученням постійно телефонує та чинить психологічний тиск, а саме постійно телефонує на її номер телефону та месенджери, а також до її близьких та керівника по роботі. Заявниця стурбована тим, що останній може розповсюджувати її приватні фотографії, однак на даний момент таких випадків не траплялось. (а.с.19).
Крім цього, відповідно до Талону-повідомлення єдиного обліку № 35140 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.01.2026 вбачається, що 31.12.2025 о 20:53 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 31.12.2025 о 20:51 за адресою: АДРЕСА_1 заявниця повідомила про те, що колишній чоловік гр. ОСОБА_1 (моб. НОМЕР_4 ), проживає: АДРЕСА_3 (має зареєстровану зброю, дробовик 12 калібру, був у зоні бойових дій, має відстрочку) вчиняє психологічне насильство, погрожує по телефону. (а.с.18).
З наявних у справі матеріалів також вбачається, що 06 лютого 2026 року ОСОБА_3 звернулась до начальника ЛРУП 2 ГУНП у Львівській області із заявою про вчинення домашнього насильства, у якій просила притягнути ОСОБА_1 до відповідальності за ст.173-2 КУпАП за вчинення щодо неї та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , домашнього насильства 05.02.2026. (а.с.52).
Постановою Франківського районного суду м.Львова від 06.02.2026 у справі №465/10009/25 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. (а.с.59-61). Вказана постанова на даний час оскаржена до суду апеляційної інстанції.
Крім цього, у матеріалах справи міститься висновок психологині ОСОБА_7 від 07.02.2026, за яким, зокрема, встановлено, що методи виховання батька та його маніпуляції негативно впливають на психоемоційний стан сина ОСОБА_8 і спричиняють збудливу поведінку. До матері у дитини сформована надійна прив`язаність, її турбота сприймається як безпечна та підтримуюча. Зі слів дитини, він був свідком фізичного та психологічного насильства батька щодо матері та сам також зазнавав його. Також, дитина, яка спостерігає домашнє насильство або перебуває у середовищі, де воно відбувається, вважається постраждалою, оскільки навіть свідчення сварок, напруги у стосунках чи усвідомлення такої ситуації можуть мати для неї значні психологічні наслідки. (а.с.54-55). За таким висновком рекомендовано: створити для дитини безпечне та прогнозоване середовище; враховуючи вік дитини, його вразливість не створювати ситуації, які можуть спричинити стрес, та нашкодити емоційному стану дитини. Поведінка батька, а саме шантаж, психологічний тиск на хлопчика може наносити шкоду розвитку дитини, вихованню, правильному будуванню життєвих цінностей. 
Також, з висновку психологині Комунальної установи змішаного типу «Львівський міський центр соціальних послуг та реабілітації «Джерело» Львівської міської ради Департаменту гуманітарної політики Управління соціального захисту Марини Теплюк від 27.01.2026 вбачається, що у листопаді 2025 року до відділення Мобільної бригади соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі Комунальної установи змішаного типу «Львівський міський центр соціальних послуг та реабілітації «Джерело» (далі — Мобільна бригада) надійшло повідомлення від поліції відповідно до Постанови КМУ від 22.08.2018 № 658 «Про затвердження Порядку взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству і насильству за ознакою статі» для вжиття заходів у межах повноважень (вік ймовірної постраждалої на момент звернення — 33 роки). У січні 2026 року проведено первинну психологічну консультацію з ОСОБА_3 із обстеженням її психоемоційного стану методом психодіагностичної бесіди та спостереження. Виявлено тривожність та страх за безпеку й життя власне і дитини, розгубленість й зневіру у власних силах та можливості вирішення ситуації, мобілізацію стану, зокрема частково втрачено здатність розслабитися під час спілкування, також спостерігалися тілесні/фізіологічні реакції під час пригадування минулих подій, які можуть бути ймовірним наслідком вчинення щодо жінки домашнього насильства. Зі слів постраждалої, чоловік, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом їх спільного проживання здійснював психологічне, фізичне, економічне та сексуальне насильство, зокрема: систематичний морально-психологічний тиск, словесні образи, приниження й знецінення, погрози й залякування, критика, навіювання почуття невпевненості, фінансові обмеження, штовхання, побиття, примушування до сексуального контакту без згоди тощо. Окрім того, ОСОБА_3 розповіла, що її чоловік ОСОБА_1 здійснював систематичний контроль за нею, що проявлявся у відстежуванні місця перебування, контролі телефонних дзвінків та переписок, забороні відвідувати місце праці, чим обмежував свободу та людську гідність постраждалої. На її думку, вищезазначені дії носили умисний характер, з перевагою сил зі сторони чоловіка, порушенням прав ОСОБА_3 і з негативними наслідками для її фізичного, соціального та психічного благополуччя. У ході розмови було з?ясовано, що у постраждалої є неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який часто був свідком вчинення домашнього насильства в сім?ї зі сторони свого батька ОСОБА_1 , що підвищує рівень тривоги жінки за майбутнє дитини. Крім того, зі слів жінки, чоловік здійснює морально-психологічний тиск щодо сина, що впливає на психоемоційний стан дитини. ОСОБА_3 також розповіла, що її чоловік завжди проявляв агресивну поведінку та залякував, що сприяло виникненню постійної напруги не тільки у неї, але також у її близьких. За результатами психологічної консультації рекомендована психотерапевтична робота методом арт-терапії, гештальт-терапії, травма-фокусованої терапії, КПТ, майндфулнес-базованого підходу чи інших доказових методів психотерапії, також рекомендовано розвиток навичок стабілізації психоемоційного стану. На момент видачі висновку у ОСОБА_3 присутні скарги на підвищену тривожність й тілесне напруження, страх за життя й безпеку дитини, батьків та власне, порушення сну та почуття провини, через постійні погрози й залякування зі сторони чоловіка, як зазначає ОСОБА_3 , проте також є мотивація до вирішення поточної ситуації та забезпечення належних умов життя. (а.с.21-23).
Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана:
1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»;
2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»;
3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»;
4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».
За ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування). Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:
1) дитина-кривдник - особа, яка не досягла 18 років та вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;
2) дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства;
3) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;
4) економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;
5) запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;
6) кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;
7) обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;
8) особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;
9) оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи;
10) програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків;
11) програма для постраждалої особи - комплекс заходів, спрямованих на позбавлення емоційної залежності, невпевненості у собі та формування у постраждалої особи здатності відстоювати власну гідність, захищати свої права у приватних стосунках, у тому числі за допомогою уповноважених органів державної влади, органів місцевого самоврядування;
12) протидія домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на припинення домашнього насильства, надання допомоги та захисту постраждалій особі, відшкодування їй завданої шкоди, а також на належне розслідування випадків домашнього насильства, притягнення до відповідальності кривдників та зміну їхньої поведінки;
13) профілактичний облік - здійснення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України організаційно-практичних заходів щодо контролю за поведінкою кривдника з метою недопущення повторного вчинення домашнього насильства, за дотриманням ним тимчасових обмежень його прав та виконанням обов`язків, покладених на нього у зв`язку із вчиненням домашнього насильства;
14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;
15) сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності;
16) терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства;
17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Згідно ст. 2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству складається з Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо недопущення насильства.
За ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах:
1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини;
2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства;
5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства;
7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб;
8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;
9) ефективна взаємодія суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об`єднаннями, неурядовими організаціями, засобами масової інформації та іншими заінтересованими особами.
У разі якщо постраждалою особою є дитина, будь-які дії, що вчиняються щодо неї, базуються на принципах, визначених Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей та законодавчими актами України у сфері захисту прав дитини. Заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству здійснюються без дискримінації за будь-якою ознакою. Звичаї, релігійні переконання, віросповідання, традиції не можуть розглядатися як виправдання будь-яких форм домашнього насильства, передбачених цим Законом, або бути підставою для звільнення кривдника від відповідальності.
За ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є:
1) запобігання домашньому насильству;
2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством;
4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до завдань у сфері запобігання домашньому насильству належать:
1) визначення стану, причин і передумов поширення домашнього насильства;
2) підвищення рівня поінформованості населення про форми, прояви, причини і наслідки домашнього насильства;
3) сприяння розумінню суспільством природи домашнього насильства, його непропорційного впливу на жінок і чоловіків, зокрема на осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;
4) формування в суспільстві нетерпимого ставлення до насильницьких моделей поведінки, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед постраждалих дітей, усвідомлення домашнього насильства як порушення прав людини;
5) викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;
6) заохочення всіх членів суспільства, насамперед чоловіків і хлопців, до активного сприяння запобіганню домашньому насильству.
За ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають:
1) постраждала особа або її представник;
2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування;
3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім`ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством. У разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.
Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» держава здійснює захист дитини від усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють.
Згідно положень статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» будь-які форми фізичного, психологічного, сексуального або економічного насильства над дитиною, зокрема домашнього насильства, визнаються жорстоким поводженням з дитиною. А дитина, яка потрапила в умови, що негативно впливають на її життя, стан здоров`я та розвиток у зв`язку жорстоким поводженням, зокрема домашнім насильством, має статус дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах.
Пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України визначено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19 (провадження №61-11564св19) зроблено висновок, що враховуючи положення Закону №2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на запобігання вчиненню насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Крім цього, з практики ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається таке:
«42. Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI).
43. Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року).
44. У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року).
45. Надалі, стаття 3 зобов`язує Держави приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке поводження з боку приватних осіб (див. MC проти Болгарії, № 39272/98, § 151, ЄСПЛ 2003 XII, і Денис Васильєв проти Росії, № 32704/04, §§ 98-99, 17 грудня 2009 року). Для того щоб розслідування могло вважатися "ефективним", воно повинно, в принципі, бути здатне забезпечити з`ясування фактів, встановлення особистості та покарання винних у вчиненні злочину осіб. Зобов`язання розслідувати - це "не зобов`язання отримати результат, а зобов`язання вжити заходів". У справах, які зачіпають статті 2 і 3 Конвенції, в яких ставилося під сумнів ефективність офіційного розслідування, Суд часто оцінював, чи реагували влади на скарги невідкладно. Надавалося значення порушенню кримінальної справи, затримкам отримання показань і тривалості початкового розслідування (див. Вищенаведене постанову по справі Денис Васильєв, § 100 з подальшими посиланнями; і Стойка проти Румунії, № 42722/02, § 67, 4 березня 2008 року).
46. ?Втручання влади в приватне або сімейне життя може стати необхідним для охорони здоров`я і захисту прав особи або з метою попередження незаконних дій при певних обставинах (див. Вищенаведене справу Опуз, § 144). У підсумку, Держава повинна мати у своєму розпорядженні відповідну законодавчу базу і застосовувати її для надання захисту від жорстокого поводження з боку приватних осіб (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, § 22 і 23, Серія A № 91; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; Д.П. і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; вищенаведене справу MC проти Болгарії, § § 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; вищенаведене справу Беваква, § 65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, § 45, 5 березня 2009 року ).»
«55. Також, Суд зазначив, що перша заявниця спробувала отримати захист від можливого жорстокого поводження до неї, заступаючись про виселення В.Б. з їх загальної квартири. Проте, в своєму рішенні від 20 травня 2009 року Вища судова палата відхилила її вимоги, прийшовши до висновку, що метою поданої скарги, швидше за все, було ОСОБА_9 на користування квартирою, а не захист першої заявниці від передбачуваної неминучої загрози. Також, Вища судова палата встановила, не достатню кількість доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не дивлячись на те, що стосовно ОСОБА_10 було порушено шість адміністративних справ, в результаті його насильницької поведінки по відношенню до першої заявниці (див. вищенаведений § 14).
56. Надалі, судові інстанції посилалися на рішення від 20 травня 2009 року як підставу для відхилення скарги заявниці, тоді, коли вона клопотала про тимчасове ОСОБА_11 з їх загальної квартири після нападу від 21 серпня 2011 року (див. вищенаведений § 17). Суд вважає, що національні судові інстанції повинні були взяти до уваги фактичні події, які мали місце після винесення рішення від 20 травня 2009 року, а саме ті два додаткових ОСОБА_12 (Див. Вищенаведений § 16).
57. Не оспорювався і той факт, що ОСОБА_10 неодноразово нападав на першу заявницю в їх спільній квартирі. Це стало причиною для винесення судовою інстанцією захисного припису 1 вересня 2011 року (див. Вищенаведений § 18). Незважаючи на кілька вжитих заходів, метою яких було перешкодити будь-якому ОСОБА_13 з першою заявницею, включаючи заборону наближатися до місця її знаходження, місця роботи або зв`язуватися з нею будь-якими засобами, – В.Б. дозволили проживати в їх спільній квартирі. Суд згоден з доводом першої заявниці, який вона також привела перед Апеляційною палатою Кишинеу (див. Вищенаведений § 19) про те, що дозволивши ОСОБА_10 проживати в одній квартирі з жертвою, інші заходи, про які розпорядилися в захисному приписі, були неефективними і піддали її загрозі можливого жорстокого поводження.
58. Також, схоже, що саме спільне проживання зі своїм агресором у своїй власній квартирі піддало першу заявницю постійного відчуття страху перед можливим жорстоким поводженням, беручи до уваги кількість попередніх нападок. Цей страх був досить серйозним, щоб спровокувати страждання і занепокоєння першої заявниці, склавши нелюдське поводження за змістом статті 3 Конвенції.
59. Суд не може прийняти аргумент влади про те, що перша заявниця не була піддана загрозі можливого жорстокого поводження і що вона мала на меті отримання ОСОБА_14 від права на загальну квартиру, тим більше що вона клопотала в 2011 році про його тимчасове виселення і ясно клопотала перед судовими інстанціями про те, щоб вони не приймали рішення про спосіб розпорядження правом власності над майном (див. вищенаведений § 17). Це б дозволило національним судовим інстанціям дотримати обидва права, гарантованих Конвенцією (право заявниці не наражатися на жорстокому поводженню і ОСОБА_9 користуватися квартирою), надавши реальний захист першої заявниці і в той же час не ОСОБА_15 свого майна. Також, судові інстанції могли б оцінити важливість твердження першої заявниці, що грунтувалось на статті 102 Житлового кодексу (див. Вищенаведений § 22). Проте, судові інстанції не зробили цього.
60. Беручи до уваги вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що влада не виконала належним чином свої позитивні обов`язки, взяті на підставі статті 3 Конвенції для того, щоб захистити першу заявницю від жорстокого поводження.»
«69. Суд повторює, що в той час як основним предметом статті 8 Конвенції є захист особи від самовільних дій органів державної влади, додатково можуть існувати і невіддільні позитивні зобов`язання по "поваги" приватного життя і сім`ї. Ці зобов`язання тягнуть за собою прийняття деяких заходів у сфері відносин між приватними особами. Особливо діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, §§ 23-24 і 27, Серія A № 91, і рішення по справі Огаст проти Сполученого Королівства, № 36505 / 02, 21 січня 2003 року).
70. Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).»
«71. У цій справі, Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, складова предмет поняття приватного життя (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія A № 91), була порушена періодичними зловживаннями з ОСОБА_16 . У цьому сенсі, Суд посилається на свої констатування з вищенаведених параграфів 54-58 стосовно страждання і занепокоєння, перенесених першої заявниці в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження.
72. Більш того, влада знала про ці обставини, оскільки ці обставини були розглянуті органами поліції та національними судовими інстанціями. На думку Суду, це повинно було спонукати владу діяти в силу своїх позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 8 Конвенції.
73. У роль Суду не входить підміна собою національних органів влади, однак Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в її юрисдикції. Тому, Суд вивчить, чи державні органи, особливо судові інстанції, при розгляді справи порушили своє позитивне зобов`язання, взяте на підставі статті 8 Конвенції (див. Вищенаведене справу Сандра Янкович, § 46).
74. У цьому сенсі, Суд зазначив, що 20 травня 2009 року Вища судова палата, скасувавши рішення судів нижчої інстанції, не вважала достатніми доказами шість адміністративних справ щодо В.Б., що з упевненістю свідчать про жорстоке поводження з ОСОБА_17 до першої заявниці. У цивільному процесі, що мав місце в 2011 році, судові інстанції зробили посилання на рішення від 20 травня 2009 року для того, щоб підтвердити ОСОБА_9 не бути виселеним з квартири, не взявши до уваги жорстоке поводження, застосоване ним в 2010 і 2011 роках. Судові інстанції навіть не спробували оцінити, чи ОСОБА_9 користуватися квартирою в деякій мірі порушує права першої заявниці, гарантовані положеннями статті 8 Конвенції та статті 102 Житлового кодексу (див. вищенаведений § 22).
75. За таких обставин, Суд приходить до висновку, що органи національної влади не дотримали свої позитивні зобов`язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції. Таким чином, вони піддали першу заявницю постійній загрозі жорстокого поводження або того, щоб вона покинула свій будинок. 
Тому, було допущено порушення статті 8 Конвенції.»
Вказане є цитатами рішення ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09).
Таким чином, зважаючи на наведені вище докази та норми закону, яким є і практика ЄСПЛ, суд першої інстанції підставно вважав доводи заяви обґрунтованими та таку задовольнив.
Окремо, що стосується доводів заінтересованої особи стосовно обмежень які стосуються його спілкування з сином, то матеріалами справи, зокрема висновком психологині ОСОБА_7 від 07.02.2026 та висновком психологині Комунальної установи змішаного типу «Львівський міський центр соціальних послуг та реабілітації «Джерело» Львівської міської ради Департаменту гуманітарної політики Управління соціального захисту Марини Теплюк від 27.01.2026, встановлено, що малолітній син сторін – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , – був свідком вчинення батьком домашнього насильства щодо матері, сам зазнав насильства з його боку, а також піддається морально-психологічному тиску з боку батька, що негативно впливає на психоемоційний стан дитини. Вказане не спростовано будь-якими доказами.
З урахуванням наведених норм закону та конкретних обставин даної справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про задоволення заяви про видачу обмежувального припису і в частині обмежень, що стосуються сина заінтересованої особи.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства має тривалий та систематичний характер, а також існує ризик подальшого продовження таких дій з його боку. У зв`язку з цим заява ОСОБА_3 підставно була задоволена.
Відтак, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 09 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 20 березня 2026 року.

Головуючий:    Я.А. Левик

Судді:    Н.П. Крайник

М.М. Шандра