Справа № 201/9514/25
Провадження № 2/201/786/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
23 березня 2026 року    м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого - судді Покопцевої Д.О.,
при секретарі - Тоцької Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа: Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка зазначила, що вона та відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі між собою з 13.04.2016р., однак вже з серпня 2016 року, тобто до народження дитини, спільно не проживали, спільне господарство не вели, і, як наслідок, шлюб було розірвано за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.11.2018р. у справі №201/8981/18.
З моменту народження дитини, відповідач жодної участі у вихованні та утриманні сина не приймав, як і не приймав участі у матеріальному утриманні позивача за період її перебування у декретній відпустці. 
Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з народження мав певні вроджені захворювання. Згідно виписки із протоколу №1 від 12.01.2017р. засідання лікарсько-контрольної комісії у ОСОБА_3 встановлено діагноз захворювання : «вроджена повна ущелина м`якого піднебіння, з порушенням акту ковтання та смоктання», рішенням ЛКК первинно оформлено медичний висновок про дитячу інвалідність.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2017р. по справі № 202/712/17 з відповідача стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідач належним чином судові рішення про стягнення аліментів не виконував та не виконує, що призвело до виникнення заборгованості, у зв`язку з чим, судом з відповідача неодноразово стягувалася неустойка (пеня) за несплату аліментів, яка станом на червень 2025 року становить 94 291,53 грн.
Зауважує, що відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не виявляє бажання змінювати свою поведінку, не здійснює представницьких функцій дитини взагалі, інтересу до дитини не проявляє, життям дитини не цікавиться, контакту з батьком у дитини немає і відповідач не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться його станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки.
На підставі викладеного, просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Заніздра А.П. (дії на підставі ордеру серії АЕ № 1409924 від 29.07.2025р.) надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі та участі позивачки. Позивачка позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився неодноразово, причин неявки не сповістив, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином за зареєстрованою адресою місця проживання, відзиву не подав. 
За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.
Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.
За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).
Суд направляв на останню відому зареєстровану адресу відповідачів як копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів, так і судових повісток. 
Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, суд 11.08.2025р., 17.09.2025р.,04.11.2025р. 02.12.2025р., 29.01.2026р. зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади. 
Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідачів не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.
Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.
Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.
Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.
Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про да, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином шляхом направлення судових повісток до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд». 03.11.2025р. був наданий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 
Сторони уклали шлюб 13.04.2016р., від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого в свідоцтві про його народження зазначено відповідача, рішенням від 02.11.2018р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб сторін розірваний (а.с. 11, 13).
Рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 24.02.2017р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31.01.2017р. до досягнення дитиною повноліття. Також, даним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх виді заробітку до досягненням дитини шести років (а.с. 29-31).
На підставі вказаного рішення, відкрито виконавче провадження № 54632122 (а.с. 32-33).
Рішеннями Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2019р. та 22.06.2022р., 26.07.2023р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несплату аліментів в період з лютого 2018 року по березень 2019 року в сумі 19 071, 96 грн. та з лютого 2020 року в сумі 113 576, 01 грн., та за період з лютого 2020 року по лютий 2023 року (включно) в сумі 76 511,53 грн. та пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дружини, за період з січня 2020 року по жовтень 2022 року (включно) в сумі 54 096,63 грн. (а.с. 34-36, 37-40, 43-47).
Як вбачається з характеристики Дніпровської гімназії № 147 ім. В`ячеслава Чорновола, яка видана відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній навчається в гімназії з першого класу. За цей час зарекомендував себе як старанний, працелюбний, уважний та дисциплінований учень. Мати приділяє значну увагу вихованню сина, активно співпрацює з учителями, регулярно відвідує навчальний заклад, цікавиться успіхами дитини, сприяє його розвитку. Батько участі у вихованні не бере, не виявляє зацікавлення навчальним процесом, протягом усього періоду навчання сина в гімназії не відвідував школу та спілкувався з учителями жодним із доступних засобів (а.с. 25).
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 , малолітній ОСОБА_3 , 2016р.н., має статус дитини з інвалідністю (підгрупа А). Законним представником дитини (опікуном/піклувальником) зазначена ОСОБА_1 , 1986р.н. (12)
Також, до матеріалів справи позивачкою додано Консультативний висновок лікаря-психолога ТОВ «Ембі Медікал Центр» від 01.07.2025 року за результатами первинної консультації малолітнього ОСОБА_3 , 2016 року народження.
Згідно з висновком психолога Заболотної Є.О. , за результатами проведеної діагностики встановлено, що батько фактично відсутній у житті дитини, не бере участі у прийнятті рішень та не надає регулярної фінансової підтримки, що призвело до емоційного відсторонення сина. Рівень прив`язаності дитини до батька визначено як низький (а.с. 24).
Крім того, судом досліджено висновок органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 29.10.2025р. № 6/11-2111 (а.с. 79-82). 
Зі змісту вказаного документа вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус дитини з інвалідністю внаслідок вроджених вад здоров`я та потребує постійного медичного нагляду і лікування. При цьому органом опіки встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з моменту народження дитини не брав участі у її вихованні, жодного разу не супроводжував сина до лікаря та не виявляв зацікавленості його станом здоров`я, фактично самоусунувшись від виконання батьківських обов`язків. Також органом опіки та піклування враховано наявність заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 94 291,53 грн, що свідчить про небажання батька надавати сину фінансову підтримку. За таких обставин, з урахуванням результатів психологічного обстеження дитини та повного ігнорування відповідачем потреб сина, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього ОСОБА_3 .
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Нормами п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Приписами ч. 1 ст. 8Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Приписами ч. ч. 2, 8-10 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
В свою чергу, обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України.
Так, ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно з вимогами ч. ч. 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції даної конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Приписами ч. ч. 2,3 ст. 157 СК України визначено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Крім того, у рішенні «Йогансен проти Норвегії» ЄСПЛ вказав на те, що стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Статтею 164 СК України визначено підстави позбавлення батьківських прав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Так, звертаючись з вказаним позовом до суду позивачка в обґрунтування підстав позбавлення відповідача батьківських прав посилалася саме на ухилення останнього від виконання своїх обов`язків щодо виховання їх спільної дитини.
ЄСПЛ у своїх рішеннях, зокрема у справах «Савіни проти України» та «Хант проти України» неодноразово наголошував на тому, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Мамчур проти України» ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.
У рішенні по справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Крім того, у рішенні по справі «Ілля Ляпін проти росії» ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, перевалювати над інтересами батьків.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».
Крім того, у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц Верховний Суд зробив такий висновок про те, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».
Таким чином, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Але попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Отже, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували факт того, що відповідач цікавиться життям свого сина ОСОБА_4 , морально та матеріально підтримує їх, бере участь у їх фізичному, культурному та духовному розвитку, бажає спілкуватись та бачитись з ними, не втратив інтересу до них, до участі у їх вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з ними відносин. 
Доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідача брати участь у вихованні та розвитку дитини, відповідач не надав.
Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками по вихованню сина.
Отже, у справі, що є предметом розгляду, суд встановив наявність передбачених ч. 1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав на сина ОСОБА_4 . 
Будь-яких обставин, які б об`єктивно перешкоджали відповідачу спілкуватися та здійснювати батьківські обов`язки щодо дитини, суду не повідомлено та відповідно судом не встановлено.
З огляду на встановлені в даній конкретній справі обставини, діючи в найкращих інтересах дитини, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову про позбавлення батьківських прав, за наявності вказаних виключних обставин.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 164, 165, 166, 183 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 206, 263, 265, 268, 280-284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа: Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заочне рішення може бути переглянуте Соборним районним судом міста Дніпра за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга позивачем до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів. Повний текст рішення буде складений впродовж 10 днів. 

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради, ЄДРПОУ 44378972, місцезнаходження: 49127, м. Дніпро, вул. 20 річчя Перемоги, буд. 51.

Суддя:    Д.О. Покопцева