ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 636/2565/24 
провадження № 61-8532св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер Фінанс» на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25 квітня 2024 року у складі судді Оболєнської С. А. та постанову Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви 

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Шох К. А., звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просив суд накласти арешт на майно відповідачів, а саме:

- 16/100 часток комплексу будинків офісно-побутового складського та торгового призначення, що складається з залу засідань літ. «В» загальною площею 99,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна;

- приміщення магазину, загальною площею 86,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна;

- приміщення магазину, загальною площею 90,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна;

- приміщення магазину, загальною площею 29,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна.

Заяву мотивував тим, що в провадженні суду перебуває його позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2006 року № 153-в у розмірі 8 670 042,51 грн. 

Зазначив, що для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 31 липня 2006 року було укладено іпотечний договір № 153-В/1, за умовами якого для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець в особі ОСОБА_5 передала іпотекодержателю в особі Комерційного банку «Експобанк» (далі - КБ «Експобанк») в іпотеку приміщення магазину загальною площею 156,7 кв. м, основною площею 140,9 кв. м, що розташоване на 1-му поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Також 31 липня 2006 року було укладено іпотечний договір № 153-в/2, за умовами якого для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 липня 2006 року № 153-в іпотекодавець (поручитель за кредитним договором) в особі ОСОБА_4 передає іпотекодержателю в особі КБ «Експобанк» в іпотеку приміщення магазину загальною площею 86,2 кв. м., що розташоване на 1-му поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . 

Надалі, 19 грудня 2013 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та КБ «Експобанк» було укладено договір про переведення боргу, за умовами якого ОСОБА_6 перевела свій борг в повному об`ємі за договором кредиту від 31 липня 2006 року № 153-в, укладеним між нею та КБ «Експобанк», на нового боржника ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 як новий боржник замінює ОСОБА_6 як первісного боржника у зобов`язанні, що виникає із зазначеного договору кредиту. Додатково до вказаного договору про переведення боргу від 19 грудня 2013 року, 20 грудня 2013 між КБ «Експобанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір з майновим поручителем за договором про переведення боргу, відповідно до умов якого іпотекою забезпечується виконання ОСОБА_3 зобов`язання за договором кредиту від 31 липня 2006 року № 153-в, для забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 . ОСОБА_2 передає КБ «Експобанк» в іпотеку наступне майно: приміщення магазину загальною площею 156,7 кв. м, що розташоване на 1-му поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Також, 20 грудня 2013 року між КБ «Експобанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір з майновим поручителем за договором про переведення боргу, відповідно до умов якого іпотекою забезпечується виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором кредиту від 31 липня 2006 року № 153-в, для забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 . ОСОБА_2 передає КБ «Експобанк» в іпотеку наступне майно: приміщення магазину загальною площею 86,2 кв. м, що на 1-му поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказав на те, що 19 квітня 2024 року йому стало відомо про те, що Харківським апеляційним судом 18 квітня 2024 року було винесено постанову у справі № 636/336/22 (провадження № 2/636/751/23), якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а заочне рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19 жовтня 2023 року залишено без змін.Натомість заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19 жовтня 2023 року у справі № 636/336/22 було визнано чотири договори дарування, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , серед яких договір дарування, за яким ОСОБА_2 виступила іпотекодавцем за вказаним кредитним договором від 31 липня 2006 року № 153-в, а саме наступне майно: приміщення магазину загальною площею 86,2 кв. м, що розташоване на 1-му поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Наголошував на тому, що відповідач ОСОБА_3 з 21 квітня 1990 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 та ними сумісно в період шлюбу придбано нерухоме майно, на яке позивач просить накласти арешт з метою забезпечення виконання майбутнього рішення суду, оскільки це майно є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим може бути відчужені дружиною відповідача, що зробить неможливим виконання такого рішення суду. Крім того, наголошував на тому, що вартість зазначеного майна станом на сьогодні не погашає заборгованість, що утворилась за кредитним договором.

З огляду на викладене ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Шох К. А., вважав, що наявні підстави для забезпечення його позову у обраний ним спосіб.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської обалсті від 25 квітня 2024 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Шох К. А., про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на наступне нерухоме майно:

- 16/100 часток комплексу будинків офісно-побутового складського та торгового призначення, що складається з залу засідань літера «В» загальною площею 99,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13 грудня 2011 року приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Слюніним О. М., реєстровий № 2252;

- приміщення магазину, загальною площею 86,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 червня 2006 року приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Погрібним Д. І., реєстровий № 1094;

- приміщення магазину, загальною площею 90,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 травня 2006 року приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Погрібним Д. І., реєстровий № 683;

- приміщення магазину, загальною площею 29,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 листопада 2005 року, приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Погрібним Д. І., реєстровий № 165.

Заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна.
Постановляючи цю ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі, оскільки відповідач має на руках оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, має можливість розпорядитися ним на власний розсуд, у тому числі відчужити його, тому необхідно забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії з відчуження зазначеного нерухомого майна.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Європартнер Фінанс» залишено без задоволення, а ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25 квітня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції постановив оскаржуване судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не доведені та правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У липні 2025 року ТОВ «Європартнер Фінанс» через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25 квітня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 524/188/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували факт наявності чинного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року у справі № 636/5703/13-ц, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є заявник, заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 6/4/2008/840-К/448 у сумі 85 220,30 дол. США, а також той факт, що таке рішення перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Шабанова В. В.;

- не надали належної правової оцінки тому факту, що майно на яке ОСОБА_1 просив накласти арешт у межах цієї справи, не є предметом спору;

- не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 не просив накласти арешт на майно, яке було предметом іпотеки за кредитним договором від 31 липня 2006 року № 153-в, а саме: приміщення магазину, загальною площею 156,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , хоча саме це майно можна було б вважати безпосередньо пов`язаним із предметом спору у цій справі та є власністю ОСОБА_2 ; 

- не з`ясували інформацію про наявність іншого майна у ОСОБА_2 і не зобов`язали ОСОБА_1 надати інформацію для обґрунтування обраного ним способу забезпечення позову;

- не дослідили питання пов`язане з вартістю майна, на яке ОСОБА_1 просив накласти арешт та не здійснили аналіз співмірності між вартістю цього майна та заявленою ціною позову;

- не здійснили правову оцінку договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10 жовтня 2017 року № 358/08-17-К, укладеного між ТОВ «ФК «Фінмарк» та ОСОБА_1 , та не звернули увагу на те, що такий договір є нікчемним в силу закону.

Також у касаційній скарзі ТОВ «Європартнер Фінанс» вказало на те, що апеляційний суд помилково відніс вимоги ОСОБА_1 до першої черги стягувачів та не звернув увагу на те, що на дату звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про забезпечення позову будь-яке іпотечне обтяження на нерухоме майно: секції «А», «Б», «Д» приміщення, за адресою: АДРЕСА_2 , а також 16/100 часток комплексу будинків офісно-побутового складського та торгового призначення, за адресою: АДРЕСА_1 , було відсутнє, тощо.

У серпні 2025 року  ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Сідоров Д. Д., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ «Європартнер Фінанс», в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом передачі судової справи від 07 липня 2025 року касаційну скаргу ТОВ «Європартнер Фінанс»на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25 квітня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Європартнер Фінанс»на підставі частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Чугуївського міського суду Харківської області виділені матеріали справи № 636/2565/24; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У серпні 2025 року матеріали справи № 636/2565/24 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи 

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у провадженні Чугуївського міського суду Харківської області перебуває цивільна справа № 636/2565/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів 8 670 042,51 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі заявлені на підставі зобов`язань за кредитним договором від 31 липня 2006 року № 153-в, за яким правонаступником кредитора є позивач. 

Виконання вказаного кредитного договору відповідно до договору іпотеки від 31 липня 2006 року, укладеного з ОСОБА_4 , було забезпечено іпотекою нерухомого майна, а саме приміщенням магазину, загальною площею 86,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , за рахунок якого також забезпечені позовні вимоги у цій справі.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Шох К. А., звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просив суд накласти арешт на майно відповідачів, а саме:

- 16/100 часток комплексу будинків офісно-побутового складського та торгового призначення, що складається з залу засідань літ. «В» загальною площею 99,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна;

- приміщення магазину, загальною площею 86,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна;

- приміщення магазину, загальною площею 90,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна;

- приміщення магазину, загальною площею 29,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна.

Відповідач ОСОБА_3 з 21 квітня 1990 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 . Нерухоме майно, на яке представник позивача просить накласти арешт з метою забезпечення виконання рішення суду, придбано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Право власності на більшу частину зазначеного майна зареєстровано за ОСОБА_4 .

Правове обґрунтування

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також заборона вичиняти певні дії.

Згідно з частиною другою статті 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, встановивши, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувавши обсяг позовних вимог, правильно виходив із того, що обрані позивачем види забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно відповідачів та заборону вчиняти будь-які дії з відчуження зазначеного нерухомого майна можуть забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, та правильно вважав наявними правові підстави для забезпечення позову в обраний позивачем спосіб, оскільки такі заходи забезпечення позову будуть співмірними із позовними вимогами.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанційне врахували факт наявності чинного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року у справі № 636/5703/13-ц, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є заявник, заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 6/4/2008/840-К/448 у сумі 85 220,30 дол. США, а також той факт, що таке рішення перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Шабанова В. В, Верховний Суд відхиляє, оскільки матеріали цієї справи не містять належних доказів того, що у боржників ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відсутні кошти та інші цінності, достатні для задоволення вимог заявника (стягувача) за рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 13 лютого 2020 року у справі № 636/5703/13-ц, а також того, що майно, на яке ОСОБА_1 просив накласти арешт у межах цієї справи, є єдиним майном боржників за рахунок якого може бути погашено борг перед заявником.

Доводи касаційної скарги суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили правову оцінку договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10 жовтня 2017 року № 358/08-17-К, укладеного між ТОВ «ФК «Фінмарк» та ОСОБА_1 , та не звернули увагу на те, що такий договір є нікчемним в силу закону, є безпідставними, з огляду на те, що на етапі вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову суд не вирішує питання суті спору, дійсності та обґрунтованості позовних вимог заявника.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки тому факту, що майно на яке ОСОБА_1 просив накласти арешт у межах цієї справи не є предметом спору, а також не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 не просив накласти арешт на майно, яке було предметом іпотеки за кредитним договором від 31 липня 2006 року № 153-в, а саме: приміщення магазину, загальною площею 156,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , хоча саме це майно можна було б вважати безпосередньо пов`язаним із предметом спору у цій справі та є власністю ОСОБА_2 , Верховний Суд відхиляє, оскільки, за виключенням обмежень, визначених положеннями статті 150 ЦПК України, суд, за заявою учасника справи може вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на будь-яке майно, що належить відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Доводи касаційної скарги про те, що не суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили питання пов`язане з вартістю майна, на яке ОСОБА_1 просив накласти арешт, та не здійснили аналіз співмірності між вартістю цього майна та заявленою ціною позову, є безпідставними, оскільки зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що суди дійшли висновку про те, що вартість майна, на яке ОСОБА_1 просив накласти арешт, станом на момент вирішення питання про забезпечення позову не погашає заборгованість ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , що утворилась за кредитним договором, тому заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Натомість, Верховний Суд як суд касаційної інстанції, в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України, позбавлений компетенцій здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини справи.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували інформацію про наявність іншого майна у ОСОБА_2 , Верховний Суд відхиляє, оскільки чинне цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд під час розгляду заяви учасника справи про забезпечення позову встановлювати наявність у боржника іншого майна за рахунок якого можна забезпечити виконання можливого рішення суду у справі про стягнення боргу.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 524/188/18, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судом у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04). 

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої інстанції та апеляційної інстанцій у цій справі щодо суті спору.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скаргапідлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер Фінанс» залишити без задоволення. 

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25 квітня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник