ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року	Львів	Справа № 460/9834/24 пров. № А/857/22008/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В., 
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій,

суддя у І інстанції Дорошенко Н.О., 
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Рівне,
дата складення повного тексту рішення 30 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – ГУ ПФУ), у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у незарахуванні при призначенні пенсії за віком з 25.08.2021 до загального страхового стажу позивача періоду його роботи в ТОВ “Дедал” із 02.01.1992 по 01.06.2001 у календарному обчисленні;
зобов`язати ГУ ПФУ перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 , починаючи із 29.02.2024 (в межах встановленого законом шестимісячного строку звернення до суду), зарахувавши до його загального страхового стажу період роботи в ТОВ “Дедал” із 02.01.1992 по 01.06.2001 у календарному обчисленні.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 у справі №460/9834/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач не несе відповідальності за правильне складання трудової документації, що підтверджують відповідний страховий стаж, а недоліки у їх складанні не є підставою вважати про відсутність страхового стажу позивача за спірні періоди.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ, яке у своїй скарзі просило таке скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у записі № 15 про прийом на роботу у 1992 році у графі трудової книжки “На підставі чого внесено запис (документ, його дата та номер)” виправлено дату наказу про прийом на роботу, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Отже, період роботи у ТОВ-Фірма “Дедал” з 02.01.1992 по 01.06.2001 потребує підтвердження первинними документами. Водночас, у реєстрі застрахованих осіб наявні відомості про сплату страхових внесків за ОСОБА_1 , як застраховану особу, страхувальником ТОВ “Дедал” з січня по березень, з липня по жовтень 1998 року, з січня по березень, з листопада по грудень 1999 року, за лютий, з липня по серпень 2000 року. 
Скаржник звертає увагу, що у реєстрі застрахованих осіб наявні лише відомості про сплату страхових внесків за ОСОБА_1 , як застраховану особу, страхувальником “ ОСОБА_2 ”, зокрема, за період з липня 2001 року по грудень 2003 року. Враховуючи вимоги чинного законодавства, до страхового стажу для обчислення пенсії враховано, зокрема, періоди роботи у ТОВ “Дедал” - з січня по березень, з липня по жовтень 1998 року, з січня по березень, з листопада по грудень 1999 року, за лютий, з липня по серпень 2000 року та у приватного підприємця ОСОБА_2 , зокрема, за період з липня 2001 року по грудень 2003 року - на підставі відомостей реєстру застрахованих осіб.
Таким чином, пенсійний орган вважає, що підстави для зарахування ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоду роботи із 02.01.1992 по 01.06.2001 у календарному обчисленні відсутні.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням ГУ ПФУ від 18.11.2021 №172850013510 позивачу призначено пенсію за віком на умовах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 25.08.2021. Загальний страховий стаж позивача склав 27 років 8 місяців 7 днів. 
Разом із тим, розрахунок загального страхового стажу не містить відомостей про стаж позивача в період з 31.12.1991 по 31.12.1998, з 01.04.1998 по 30.06.1998, з 01.11.1998 по 31.12.1998, з 01.04.1999 по 31.10.1999, з 01.01.2000 по 31.01.2000, з 01.03.2000 по 30.06.2000, з 01.09.2000 по 31.05.2001.
Листом відповідача від 19.08.2024 на адвокатський запит представника позивача повідомлено, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоду роботи із 02.01.1992 по 01.06.2001 у календарному обчисленні у зв`язку з тим, що у записі № 15 трудової книжки НОМЕР_1 про прийом на роботу у 1992 році у графі трудової книжки “На підставі чого внесено запис (документ, його дата та номер)” виправлено дату наказу про прийом на роботу. На переконання відповідача зазначене виправлення суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерство праці України від 29.07.1993 № 58 та унеможливлює зарахування зазначеного періоду роботи к ТОВ “Дедал” у календарному (одинарному) обчисленні. Вказаний період роботи з 01.01.1998 зарахований до страхового стажу виходячи із відомостей персоніфікованого обліку.
Вважаючи таку бездіяльність протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV).
Як визначено частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 21 Закону № 1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.
Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять, зокрема від роботодавців та застрахованих осіб (абзаци другий, четвертий, п`ятий частини першої статті 21 Закону № 1058-IV).
Як визначено у частині першій статті 1 Закону № 1058-IV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено статтею 20 Закону № 1058-IV.
Так, абзацом 1 частини 1 статті 20 Закону № 1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Відповідно до частини 2 зазначеної статті обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Згідно з частиною 10 статті 20 Закону № 1058-IV якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Нормами статті 106 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Аналіз наведених приписів законодавства свідчить про те, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, та вказані внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника таких внесків.
Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Однак, застраховані особи без сприяння державних органів позбавлені можливості безпосередньо і оперативно впливати на повноту і своєчасність такої сплати, що, фактично, у випадку неповної чи несвоєчасної сплати, означатиме порушення їх прав на призначення (перерахунок) пенсії.
Несплата страхових внесків призвела до порушення принципу рівності особи перед законом.
Окрім того, апеляційний суд зазначає, що позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, вчинене роботодавцями, оскільки згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.
Щодо твердження скаржника про неможливість зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи позивача з 02.01.1992 по 01.06.2001 з підстав недоліку трудової книжки, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі – Порядок № 637), трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Як слідує з трудової книжки позивача, ОСОБА_1 :
- 02.01.1992 прийнятий на роботу столярем-верстатником ТОВ-фірма “Дедал”. Підстава: наказ №7 від 02.01.1992 (запис №15);
- 01.06.2001 звільнений з роботи за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України. Підстава: наказ №31 від 01.06.2001 (запис №16).
Будь-яких виправлень чи неточностей в записі №16 судом не встановлено.
При цьому запис №15 містить виправлення в році наказу про прийняття позивача на роботу, що слугувало підставою для незарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи в ТОВ-фірма “Дедал” з 02.01.1992 по 01.06.2001 (9 років 5 місяців).
Апеляційний суд зазначає, що певні недоліки трудової книжки не можуть бути підставою для виключення певного періоду роботи з трудового стажу позивача. Позивач не може нести відповідальність за правильність та належний порядок ведення та заповнення трудової документації, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист та вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.
Окрім того, довідкою ТОВ “Дедал” від 18.12.2018 №11 підтверджується, що ОСОБА_1 , 1961 р.н. дійсно працював у ТОВ фірмі “Дедал” столяром-верстатником з 02.01.1992 (наказ від 02.01.1992 №7) та звільнений 01.06.2001 (наказ від 01.06.2001 №31) відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України, яка в розумінні пункту 3 Порядку №637 є документом, що підтверджує такий трудовий стаж позивача.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо незарахування при призначенні пенсії за віком з 25.08.2021 до загального страхового стажу позивача періоду його роботи у ТОВ “Дедал” із 02.01.1992 по 01.06.2001 у календарному обчисленні.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі №460/9834/24 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар