УКРАЇНА
 
БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 361/13214/25 
Провадження № 2/361/5142/25 
14.04.2026 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 року        м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді  Червонописького В.С., 
при секретарі судового засідання  Тихоненко В.В.,
позивача      ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Броварського міськрайонного суду Київської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.
Позов обґрунтовано тим, що 29 квітня 2011 року, Виконкомом Новогребельської сільської ради Бородянського району Київської області, між нею, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_3 ) та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 29 квітня 2011 року зроблено відповідний запис за №2. 
Зазначала, що для подружжя цей шлюб є другим. У кожного з них від попередніх шлюбів є повнолітні діти. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився їх спільний син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 23 січня 2016 року, актовий запис за №648, серія НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві (повторно). 
Починаючи з 2019 року сімейні стосунки подружжя поступово почали погіршуватися. Хоч вони й продовжували проживати разом в одному будинку (частка якого належить відповідачу), але вже в різних кімнатах. Фактично, з цього часу сімейно-шлюбні відносини між подружжям були припинені, але, з огляду на наведене, ми були вимушені в цей час вести спільне господарство разом. 
Спільне життя не складалось, як виявилось, через різні погляди на сімейне життя, виховання дитини, життєві цінності, введення спільного господарства та побуту через постійні непорозуміння подальше проживання виявилось неможливим, а будь-які спроби примирення задля збереження сім`ї не дали позитивного результату. 
Акцентувала увагу, що після припинення спільного проживання, у зв`язку з повномасштабним вторгненням, з 03 березня 2022 року, їх спільний син та донька від першого шлюбу залишились проживати з нею – позивачем, що відповідало їхнім інтересам. Вони тимчасово проживали в Німеччині. З 04 жовтня 2022 року повернулись до України і переїхали в орендовану позивачем трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
Крім того, вказувала, що вона є співвласницею трикімнатної квартири, в якій зареєстровані її діти за адресою: АДРЕСА_2 . 
З серпня 2023 року їх спільний син ОСОБА_5 виїхав на навчання в Республіку Польща, де наразі перебуває і планує залишитись до закінчення навчального процесу, орієнтовно до серпня 2030 року. Виїзд сина відбувся за згодою відповідача, який не заперечував проти його навчання за кордоном. 
Наголошувала, що фінансове забезпечення дитини, оплату навчання та проживання здійснює з вересня 2025 року самостійно, оскільки має стабільний дохід. 
Акцентувала увагу, що син постійно проживав з нею до моменту виїзду за кордон, отримуючи від мене постійний догляд та турботу. На підставі сформованих відносин та звичного для дитини середовища, у період перебування сина в Україні (під час канікул, відпусток, або після завершення навчання), він буде самостійно обирати, з ким із батьків проводити цей час. 
Зазначала, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу неможливі. Шлюб носить лише формальний характер, оскільки сім`я фактично розпалась, а примирення неможливе. Зберегти сімейні стосунки, яких вже немає і які не ґрунтуються на почуттях взаємної любові, поваги, дружби і взаєморозуміння є неможливим. 
Крім того, перебування у шлюбі суперечить її інтересам розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. 
Звертала увагу, що оскільки вона наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. 
Жодних підстав, які б давали право на утримання після розірвання шлюбу на підставі ст. 76 Сімейного кодексу України ні у неї (позивача), ні у відповідача немає. 
Спору щодо стягнення аліментів на утримання дитини немає, у разі виникнення, спір буде вирішуватись в порядку, передбаченому законом. 
Просила суд розірвати шлюб, укладений між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 29 квітня 2011 року Виконкомом Новогребельської сільської ради Бородянського району Київської області, актовий запис №2. Після розірвання шлюбу позивачу залишити прізвище « ОСОБА_6 ». Судові витрати покласти на відповідача. 
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.12.2025 року відкрито позовне провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.
16.03.2026 року засобами поштового зв`язку відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, із зазначенням в прохальній частині відзиву про перехід розгляду справи №361/13214/25 зі спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Крім того, просив суд задовольнити клопотання про надання строку на примирення. Залучити в якості третьої особи неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Витребувати у позивача докази про самостійне фінансове забезпечення сина за кордоном. В обґрунтування відзиву відповідач зазначав, що позивач неправдиво стверджує щодо самостійного фінансування їх спільної дитини з вересня 2025 року, оскільки доказів цього вона не додала. Зазначав, що розірвання шлюбу додасть душевних переживань та страждань психологічного характеру їх дитині. Негативно вплине на психологічний режим життєдіяльності дитини. Наголошував, що їх неповнолітній син – ОСОБА_4 не залишає надії на примирення та збереження сім`ї. 
17 березня 2026 року ухвалою суду Броварського міськрайонного суду Київської області здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Запропоновано позивачу ОСОБА_1 висловити свою позицію щодо заявленого відповідачем ОСОБА_2 клопотання про надання строку на примирення. В решті заявлених клопотань відмовлено. Призначено судове засідання на 14 квітня 2026 року о 12 год. 00 хв.
24 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив на позовну заяву. Посилалася на те, що у вступній частині відзиву (реквізити) ОСОБА_2 , окрім її адреси реєстрації, зазначив адреси сторонніх установ: Департаменту соціальної та ветеранської політики КМР (КМДА) та Комунальної установи «Центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю» Також зазначено Калитянську селищну раду без визначення її процесуального статусу. 
Звертає увагу, що зазначення цих установ не стосується предмета спору (розірвання шлюбу) та не має жодного правового значення для вирішення справи. Такі дії відповідача вважає неналежним використанням процесуальних прав та спробою штучно залучити до особистого питання сторонні організації. 
Відповідач просить залучити до справи їх сина ОСОБА_5 , як третю особу. Проти залучення дитини до участі у справі заперечувала та вважає аргументи відповідача з цього приводу безпідставними: 
Предметом даного позову є виключно розірвання шлюбу, а не вирішення спору щодо дитини (визначення місця проживання чи позбавлення батьківських прав). Рішення суду у цій справі не впливатиме на права та обов`язки дитини, а розірвання шлюбу не змінює обсягу батьківських прав та обов`язків.
Відповідач помилково ототожнює припинення шлюбних відносин із виконанням батьківських обов`язків. Стаття 155 СК України, на яку він посилається, регулює здійснення батьківських прав, тоді як розірвання шлюбу є реалізацією її особистого немайнового права на свободу та гідність. Це жодним чином не обмежує права дитини на піклування з боку обох батьків.
Твердження відповідача про те, що позивач не навела фактів «перешкоджання» її розвитку з боку відповідача, не мають правового значення. Згідно з чинним законодавством, для розірвання шлюбу достатньо встановлення факту, що подальше спільне життя суперечить інтересам одного з подружжя. Позиція позивача є остаточною. Фактичні шлюбні відносини припинені ще у 2019 році і примушування до збереження формального союзу є порушенням конституційних прав позивача.
Аргументи про «психофізіологічні страждання» дитини є маніпулятивними. Син наразі перебуває на навчанні в Республіці Польща, причому відповідач особисто надав згоду на його навчання за кордоном до 2030 року. Це фактично унеможливлює проживання дитини єдиною сім`єю з обома батьками протягом найближчих років, незалежно від наявності шлюбу.
Посилання на те, що син «не залишає надії на примирення», є використанням психологічного стану 15-річної дитини як інструменту тиску. Втягування підлітка у судовий процес між батьками, який має формальний характер розірвання юридичного союзу, лише спричинить йому зайвий психологічний стрес, що прямо суперечить «найкращим інтересам дитини», про які заявляє відповідач. 
Таким чином, вважає, що вищевказані доводи відповідача спрямовані виключно на штучне затягування розгляду справи та психологічний тиск, а не на реальний захист інтересів їх сина. 
У відзиві відповідач стверджує, що вона не надала до позовної заяви про розірвання шлюбу доказів самостійного фінансового утримання сина. Зазначає, що даний позов є немайновим, а питання фінансового забезпечення дитини (аліменти) не є предметом розгляду у цій справі. Докази доходу позивача (довідка про заробітну плату) були додані до позовної заяви виключно для підтвердження її спроможності забезпечувати належний рівень життя дитині. 
Отже, наведені доводи не мають правового значення для вирішення питання про розірвання шлюбу. 
Також, відповідач посилається у відзиві на наявність певних доказів (фінансові виплати тощо), проте всупереч ч. 5 ст. 178 ЦПК України, копії таких доказів позивачу надані не були, що унеможливлює надання належної оцінки таким твердженням. 
Щодо надання строку на примирення заперечує. 
Сімейні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені ще у 2019 року, а з березня 2022 року вони проживають окремо. Спільне господарства не ведеться, спільний бюджет відсутній. Фактичні шлюбні відносини припинені, взаєморозуміння втрачено, що свідчить про остаточний розпад сім`ї. 
Сам факт наполягання одного з подружжя на розірвання шлюбу свідчить про відсутність сім`ї як такої та є достатньою підставою для його розірвання. 
Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Зазначала, що її позиція є непохитною: вона не має бажання продовжувати ці стосунки, а надання строку на примирення проти її волі є примушуванням, формою психологічного примусу шлюбу, що суперечить закону. 
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007, якщо суд встановить, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, шлюб має бути розірваний. Її право на розірвання шлюбу є абсолютним і не може бути обмежене лише через формальне бажання іншої сторони «спробувати ще раз». 
Тому надання строку на примирення за таких обставин не призведе до відновлення сім`ї, а лише спричинить невиправдане затягування розгляду справи. 
Щодо розгляду справи за участю сторін вказувала, що не заперечує проти розгляду справи за участю сторін. Разом з тим, звертала увагу суду на певні дії відповідача, які викликають занепокоєння. 
Обставини розірвання шлюбу вже детально описані в позовній заяві, і справа є суто особистою (немайновою). Проте відповідач вказує адреси сторонніх установ, не направляє позивачу додатків до відзиву та намагається залучити до справи сторонніх осіб. Така поведінка дає підстави вважати, що виклик сторін до суду може бути використаний ним не для вирішення спору, а для психологічного тиску та затягування процесу. 
Просила суд відмовити відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні клопотань щодо надання строку на примирення; залучення до справи третіх осіб; витребування доказів у позивача – ОСОБА_1 щодо фінансового забезпечення дитини. Позовні вимоги про розірвання шлюбу задовольнити в повному обсязі. 
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Крім того, просила суд врахувати доводи, викладені нею в відповіді на відзив на позовну заяву. Пояснення надала аналогічні викладеним в позові і відповіді на відзив на позовну заяву, додатково звернула увагу суду, що з відповідачем фактично однією сім`єю не проживають з 2022 року. Вважає дії відповідача спрямовані лише на затягування розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся в передбачений ЦПК України спосіб. Причини неявки суду невідомі.
Суд, вислухавши позивача, повно та об`єктивно дослідивши надані докази, дійшов до обґрунтованого висновку, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 29 квітня 2011 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 Виконкомом Новогребельської сільської ради Бородянського району Київської області, про що складено актовий запис за № 2, серія НОМЕР_2 .
Від спільного шлюбу подружжя мають сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, про що 17 квітня 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис №648, серії НОМЕР_3 , виданим повторно 23 січня 2016 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що сторони остаточно припинили сімейні відносини, не ведуть спільного господарства.
Так, відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Водночас, положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.
За положеннями ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Також, у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України ”Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства, шлюб має добровільний характер, ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання.
При цьому, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвати шлюбу.
Отже, встановивши не бажання позивача продовжувати шлюбні стосунки та відсутність будь-яких переконливих доказів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї, суд дійшов висновку про те, що подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим та буде суперечити інтересам сторін.
Враховуючи вищевикладене та враховуючи ті обставини, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а шлюб між позивачем та відповідачем розірванню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди – є неможливим. 
Керуючись ст. ст. 24, 56, 110, 111, 112,113 Сімейного кодексу України, ст.ст. 265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
Позов задовольнити. 
Шлюб зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29 квітня 2011 року Виконкомом Новогребельської сільської ради Бородянського району Київської області, актовий запис № 2, серія НОМЕР_2 – розірвати. 
Після розірвання шлюбу прізвище позивача залишити незмінним – ОСОБА_6 . 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Відомості про сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса проживання та листування: АДРЕСА_5 .

Суддя         В.Червонописький