ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 р. 	Справа № 520/27375/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., повний текст складено 16.12.25 по справі № 520/27375/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Харківській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні.
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 129 414,42 грн. ( сто двадцять дев`ять тисяч чотириста чотирнадцять гривень 42 копійки).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив публічну службу в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області, звідки звільнений наказом від 06.09.2016 № 317 о/с з 06.09.2016. Позивач вважає, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність, що полягає в невиплаті позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії- задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 42 872 грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 липня 2025 року у справі № 520/6189/25 ОСОБА_1 було нараховано індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по вересень 2016 року у сумі 269,12 грн. З урахуванням утримання військового збору за ставкою 5 % в сумі 48,97 грн на картковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк» було зараховано платіжною інструкцією від 17.09.2025 № 491 кошти в сумі 255,67 грн.
За наведених обставин, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (129 414,42 грн) зі встановленим розміром заборгованості (255,67 грн), характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 255,67грн. 
Вказує, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України міра юридичної відповідальності у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні спрямована на/призначена для відновлення суб`єктивного права приватної особи - найманого робітника на своєчасне отримання винагороди за вже виконану роботу, а не на безпідставне збагачення людини безвідносно до реального виконання функції за наймом, а відтак не повинна перевищувати розміру боргу/недоплати, позаяк протилежне суперечить такій засаді правопорядку як справедливість.
Відповідач наголошує, що судом першої інстанції не застосовано при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні принципи розумності, справедливості та пропорційності, які мають враховуватися при вирішенні питання щодо можливості зменшення розміру відшкодування.
У зв`язку з викладеним, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 № 520/27375/25 в частині задоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до вимог ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
При цьому, позивач також не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав свою апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 року по справі № 520/27375/25 та прийняти постанову про часткове задоволення позову щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні та стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки озрахунку при звільненні зі служби у розмірі 79 792,50 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що у цій справі період затримки розрахунку при звільненні підлягає розмежовуванню від редакцій ст.117 КЗпП, тобто: за частину періоду затримки з дати звільнення позивача по 18.07.2022 середній заробіток підлягає врахуванню за весь період, однак, з урахуванням принципу співмірності, за решту періоду затримки з 19.07.2022 по дату остаточного розрахунку середній заробіток обмежено шістьма місяцями, що становить 180 днів без урахування принципу співмірності. 
Зазначає, що суми, які належали позивачу при звільненні становлять: 255,67 грн., (виплачена за рішенням суду заборгованість з індексації грошового забезпечення) + 540 грн. + 440 грн. + 441 грн. = 1 676,67 грн. Отже, істотна частка складає: 255,67 грн. /1 676,67 грн. х 100% = 15%.
Таким чином, на думку позивача, співмірні суми в порядку ст. 117 КЗпП становлять 15% від обрахованого середнього заробітку за затримку розрахунку у повному еквіваленті 531 949,99 грн., що складає 79 792,50 грн. ( а не 42 872 грн., як присудив суд, без урахування належного періоду затримки та без застосування принципу співмірності).
Відповідач скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що наведений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірним і несправедливим з набуттям приватною особою у власність активів від Держави, поза межі розумного балансу між публічним інтересом суспільства і приватним інтересом колишнього поліцейського. У зв`язку з чим, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 № 520/27375/25 залишити без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційних скарг, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, натомість апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач проходив публічну службу в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області до 06.09.2016 року.
Внаслідок порушення відповідачем прав позивача, що стосувались його індексації грошового забезпечення, останній звернувся до суду за поновленням порушених прав.
Головне управління Національної поліції в Харківській області на виконання рішення по справі № 520/6189/25 було перераховано та сплачено позивачу індексацію грошового забезпечення 19.09.2025 на суму 255,67 грн., однак, відповідна сума повинна була бути сплачена йому при звільненні 06.09.2016, у чому вбачається порушення ст.116 КЗпП.
Позивач через адвоката звернувся до відповідача з питання отримання інформації щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що вбачається з копії квитанції.
У відповідь отримано лист від 26.09.2025 року про відсутність підстав для вчинення означених дій. 
Позивач не погодившись з бездіяльністю відповідача стосовно невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку, звернувся до суду з позовною вимогою про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 129 414,42 грн.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправну бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим, стягнув з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 42 872 грн.
В іншій частині позовних вимог суд відмовив, виходячи з того, що нарахування та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, слід обраховувати шляхом множення кількості днів затримки в межах шести місяців на розмір середньоденної заробітної плати без зменшення отриманого результату.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.
Тож у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За обставинами справи, ОСОБА_1 по 06.09.2016 проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Харківській області.
У день звільнення позивача зі служби відповідачем не було виплачено в належному розмірі індексацію грошового забезпечення.
Так, 19.09.2025 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2025 у справі № 520/6189/25, відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у розмірі 255,67 грн, тобто, в порушення приписів ст. 116 КЗпП України.
Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Надаючи правову оцінку задоволеним судом першої інстанції позовним вимогам в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 42 872 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Так, за усталеною практикою застосування положень ст.117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах №761/9584/15-ц та №821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі №816/1640/17, висновки яких враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору, та сформований з урахуванням того, що редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022.
Необхідність формування єдиної правозастосовної практики була зумовлена виникненням у межах різних касаційних судів Верховного Суду розбіжностей у правових позиціях щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, після законодавчого обмеження Законом №2352-IX максимального періоду його нарахування шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зі змісту ч.1 ст.117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX) вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Касаційний адміністративний суд у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон №2352-IX, «на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності» (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними.
Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права – компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі №440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
У зв`язку з вищенаведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Застосовуючи наведений підхід Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі як до періоду з 07.09.2016 до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) так і до періоду обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (але не більш як за шість місяців) при визначенні належної позивачу суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту – Порядок №100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з абз. 1, 2 п.3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Підпунктом «б» п.4 Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
З огляду на матеріали справи, останнім днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 06.09.2016, тому двома попередніми місяцями перед звільненням є серпень та липень 2016 року.
Зі змісту довідки про доходи № 1453 Головного управління Національної поліції в Харківській області від 23.10.2025 вбачається, що грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за липень 2016 року – 7 105,00 грн, за серпень 2016 року – 7 105,00 грн. Середньоденне грошове забезпечення становить 229,19 грн.
Щодо питання періоду, за який підлягають захисту права позивача, колегія суддів враховує, що позивача з 06.09.2016 звільнено зі служби в поліції, проте останній з вимогами про виплату індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 06.09.2016 в належному розмірі звернувся до суду лише в березні 2025 (справа № 520/6189/25), тобто більш ніж через 8 з половиною років з моменту звільнення позивача зі служби.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку при розрахунку середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні потрібно врахувати тривалість не звернення позивача до суду з вимогою про виплату індексації грошового забезпечення в належному розмірі, оскільки не пропорційним буде неврахування вказаної обставини.
Як зазначено вище, з 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Оскільки позивача звільнено зі служби 06.09.2016, з адміністративним позовом до суду у справі № 520/6189/25 він звернувся у березні 2025 року, а остаточний розрахунок грошового забезпечення із позивачем проведено 19.09.2025, тому необхідно розрахувати середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України не більше як за шість місяців, що відповідає періоду 183 календарних дні.
Отже, сума компенсації середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення складає 41 941,77 грн (183 календарних дні х 229,19 грн).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що розрахована таким чином сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 41 941,77 грн у 186 разів перевищує виплачену із затримкою суму індексації грошового забезпечення 225,67 грн, що зумовлює висновок про те, що визначена з урахуванням положень Порядку №100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є явно та очевидно неспівмірною.
За цим, колегія суддів приймає як належні доводи відповідача про те, що відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.
Разом з тим, твердження позивача про те, що за частину періоду затримки з дати звільнення по 18.07.2022 середній заробіток підлягає врахуванню за весь період, однак, з урахуванням принципу співмірності, за решту періоду затримки з 19.07.2022 по дату остаточного розрахунку середній заробіток обмежено шістьма місяцями, що становить 180 днів без урахування принципу співмірності, колегія суддів вважає помилковими, оскільки неврахування розміру простроченої заборгованості відповідача є не пропорційним.
Крім того, колегія суддів наголошує, що Велика Палата Верховного суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та сформулювала фактично протилежний правовий висновок, відповідно до якого принцип співмірності застосовується і після 19.07.2022. Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача, термін не звернення позивача до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком з ним відповідачем, колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та вищенаведеним критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат суму у розмірі 255,67 грн, яка дорівнює розміру недоплаченої індексації грошового забезпечення позивачу.
Судом першої інстанції не враховано вищенаведених обставин та безпідставно стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 42 872 грн.
У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 року по справі № 520/27375/25, частково прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 42 872 грн, з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 255 грн 67 копійок.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 по справі № 520/27375/25 - скасувати в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 42 872 грн.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, 61002, код ЄДРПОУ 40108599) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 255 (двісті п`ятдесят п`ять) грн 67 копійок.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2025 року у справі № 520/27375/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий