ПОСТАНОВА 
Іменем України

26 березня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 404/13937/25
провадження № 22-ц/4809/658/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
за участі секретаря – Діманової Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа - Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Калінки-Бондар Олександри Богданівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Фортечного районного суду м. Кропивницького від 07 січня 2026 року у складі судді Кулінки Л. Д. і
В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив:
- визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення аліментів з дня звернення до суду і до досягнення повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позовна заява мотивована тим, що між сторонами, які є батьками малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виник спір щодо визначення місця її проживання після фактичного припинення сімейних відносин. 
ОСОБА_2 самовільно змінила місце проживання дитини, фактично відібравши її всупереч волі самої дитини та досягнутим між батьками домовленостям, із застосуванням психологічного тиску.
Малолітня ОСОБА_3 виявляє стійку прихильність до позивача, бажає проживати разом із батьком, а також перебуває з ним у тісному емоційному зв`язку. При цьому, ОСОБА_1 , належним чином виконував батьківські обов`язки, забезпечував виховання, розвиток і матеріальне утримання дитини, та має належні житлові умови, стабільний дохід та можливості забезпечити дитині гармонійний розвиток.
Крім того, після зміни місця проживання дитини, остання перестала відвідувати дошкільний навчальний заклад, додаткові заняття та спеціалістів, що негативно вплинуло на її розвиток та психологічний стан. 
Також ОСОБА_2 чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні.
З огляду на викладене позивач вважав, що визначення місця проживання дитини разом із ним відповідатиме її найкращим інтересам, у зв`язку з чим звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст вимог заяви про забезпечення позову

В грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою та просив забезпечити його позов, шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 , кожної першої та третьої суботи, та кожної другої та четвертої неділі з 09:00 год. поточного дня до 10:00 год. наступного дня, щовівторка та щочетверга з 16:00 год. до 20:00 год. без присутності матері та інших родичів по лінії матері, у громадських місцях чи за місцем проживання батька АДРЕСА_1 , зобов`язавши матір дитини - ОСОБА_2 передавати малолітню дитину - ОСОБА_3 , батьку – ОСОБА_1 , за місцем фактичного проживання дитини: АДРЕСА_2 , або за місцем проживання батька - АДРЕСА_3 , згідно визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення ухвали суду та до набрання рішенням у справі законної сили.
Заява мотивована тим, що між сторонами існує спір щодо місця проживання малолітньої дитини, а також фактично припинено спілкування батька з дитиною після її переміщення матір`ю.
Після подій 15.11.2025 відповідачка забрала дитину та надалі повністю обмежує будь-який контакт батька з донькою, не надає інформації про її стан та перешкоджає участі у вихованні. При цьому, за твердженням заявника, такі дії супроводжувалися психологічним тиском на дитину та спричинили погіршення її емоційного стану, що підтверджується наданими доказами, зокрема висновком спеціаліста.
Позивач вказує, що тривала відсутність спілкування з дитиною може призвести до втрати емоційного зв`язку між батьком і дитиною, а також до формування негативного ставлення дитини до нього, що у подальшому істотно ускладнить або зробить неможливим виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважав, що існує реальна загроза порушення його батьківських прав та інтересів дитини, а тому з метою збереження емоційного контакту та забезпечення найкращих інтересів дитини звернувся до суду з відповідною заявою..

Короткий зміст оскаржуваної ухвал суду першої інстанції

Ухвалою Фортечного районного суду м. Кропивницького від 07 січня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на утримання дитини відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що заявником не доведено наявності передбачених статтями 149–150 ЦПК України підстав для вжиття заходів забезпечення позову, зокрема не надано належних і допустимих доказів існування реальної загрози утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду або ефективного захисту прав позивача у разі невжиття таких заходів.
Суд першої інстанції вважав, що запропонований спосіб забезпечення позову не доведено як такий, що є співмірним із заявленими позовними вимогами та безпосередньо пов`язаний із предметом спору, а наведені доводи носять припущення.
Крім того, суд першої інстанції врахував відсутність обов`язкового висновку органу опіки та піклування щодо визначення порядку спілкування з дитиною, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність застосування заходів забезпечення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Калінка-Бондар О. Б., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Фортечного районного суду м. Кропивницького від 07 січня 2026 року та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду заяви про забезпечення позову, неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, безпідставно дійшовши висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення.
Позивач вважає, що наявні докази підтверджують фактичне перешкоджання матері у спілкуванні батька з дитиною, тривалу відсутність будь-якого контакту та ризик втрати психоемоційного зв`язку, що може унеможливити виконання майбутнього рішення суду.
Обраний спосіб забезпечення (визначення порядку спілкування) є співмірним позовним вимогам, прямо допускається у сімейних спорах та є необхідним для збереження зв`язку з дитиною.
Крім того, висновок органу опіки не є обов`язковою передумовою для вирішення питання про забезпечення позову, а суд першої інстанції не врахував принцип найкращих інтересів дитини та не оцінив, що негативні наслідки від невжиття заходів є значно більшими, ніж від їх застосування.

Відзиви на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник адвокат Калінка-Бондар О. Б. підтримали доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_2 та представник Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з судовою повісткою та довідкою про доставку електронного документу.
Від представника ОСОБА_2 адвоката Данилюк Н. В. надійшла заява про перенесення судового засідання у зв`язку із зайнятістю представника в інших судових засіданнях.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив, що «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Суд враховує, що відповідно до пункту 50 Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо судочинства, дружнього дитині, до всіх процесуальних дій, у яких беруть участь діти, має застосовуватись принцип невідкладності задля отримання швидкої відповіді і якнайкращого захисту інтересів дитини, з повагою принципу верховенства права.
Затягування розгляду справи негативно впливає на дітей та їхній розвиток. Неефективне та, зокрема, запізніле провадження у справах щодо дітей може призвести до порушення позитивних зобов`язань за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «М і М проти Хорватії» від 03 вересня 2015 року, заява № 10161/13, § 179, 182).
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що неявка представника відповідача у судове засідання є неповажною.
При цьому сама по собі неявка представника не перешкоджає розгляду справи, оскільки відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства явка учасників справи у даній справі не є обов`язковою, а наявні у справі матеріали є достатніми для вирішення заявленого питання по суті. 
Водночас, враховуючи принцип невідкладності розгляду справ, що стосуються прав та інтересів дитини, необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, а також недопустимість затягування судового розгляду, яке може призвести до порушення прав дитини та негативно вплинути на її розвиток, суд протокольно визнав наведені представником відповідача причини неявки в судове засідання не поважними, а тому відмовив у задоволенні заяви про перенесення розгляду справи та вирішив розглядати справу без участі осіб які не з`явилися.
Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки відповідача суд визнав неповажними, інші підстави для відкладення розгляду справи відсутні, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.
Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіка побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.
Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).
Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного з батьків із дитиною є співмірним заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 24 лютого 2022 року у справі № 361/8355/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22). 
Вжиття заходів забезпечення позову у спорах щодо фізичної опіки над дітьми спрямоване на недопущення чи припинення дій одного з батьків, які порушують права іншого на участь у вихованні дитини, контакт з нею. Відчуження одного з батьків можна охарактеризувати як форму психологічного насильства, яке проявляється у необґрунтованому звинуваченні у застосуванні стосовно дитини насильства іншим з батьків або звинуваченні у жорстокій та насильницькій поведінці до одного з батьків, переконанні дитини у тому, що контакт з іншим з батьків є несприятливим для неї, нав`язуванні дитині відчуття, що вона знаходиться в небезпеці під час контакту з одним з батьків, необґрунтованих звинуваченнях на адресу бабусі й дідуся, інших членів сім`ї, зміна місця проживання без попереднього обговорення тощо.
Підстави забезпечення позову є суб`єктивними та враховуються судом залежно від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та забезпеченням якнайкращих інтересів дитини.
Батьківські повноваження належать обом батькам однаковою мірою. Дитина, як правило, однаково любить обох батьків та потребує турботи та підтримки кожного з них.
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямоване на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.
Мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Оцінивши доводи позивача та надані ним докази, суд насамперед враховує, що між сторонами дійсно існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, який супроводжується конфліктом щодо участі кожного з батьків у її вихованні та спілкуванні з нею.
ОСОБА_1 послідовно стверджує, що після зміни місця проживання дитини відповідач фактично перешкоджає його спілкуванню з донькою, обмежує будь-який контакт, не надає інформації про її стан та розвиток, що призвело до тривалої відсутності емоційного зв`язку між батьком і дитиною. 
Такі обставини, які не спростовані ОСОБА_2 , за своїм змістом, свідчать про наявність ризику відчуження дитини від одного з батьків.
Враховуючи викладене, суд виходить із того, що на даному етапі розгляду справи наявні достатні підстави вважати, що між батьком та дитиною відсутній належний контакт, а його подальша відсутність може призвести до втрати або істотного послаблення психоемоційного зв`язку, що не відповідає найкращим інтересам дитини.
З огляду на принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, необхідність збереження її зв`язків з обома батьками, а також враховуючи, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення або неможливості ефективного виконання майбутнього судового рішення, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування заходів забезпечення позову.
При цьому обраний заявником спосіб забезпечення позову є співмірним, тимчасовим та спрямованим виключно на збереження існуючих сімейних відносин до вирішення спору по суті, що відповідає як вимогам процесуального закону, так і найкращим інтересам дитини.
Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував, що батько дитини також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Держава не повинна допускати ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини протягом тривалого часу за наявності судового спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував, доводів позивача про те, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, які унеможливлюють його спілкування з донькою та участь у її вихованні, не перевірив, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування права норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування ухвали суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви.
За таких обставин, апеляційна скарга адвоката Калінки-Бондар О. Б., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , підлягає задоволенню, ухвала Фортечного районного суду м. Кропивницького від 07 січня 2026 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком – ОСОБА_1 , кожної першої та третьої суботи, та кожної другої та четвертої неділі з 09:00 год поточного дня до 10:00 год наступного дня; щовівторка та щочетверга з 16:00 год. до 20:00 год. без присутності матері та інших родичів по лінії матері, у громадських місцях чи за місцем проживання батька – АДРЕСА_4 , зобов`язавши матір дитини – ОСОБА_2 , передавати малолітню дитину – ОСОБА_3 , її батьку – ОСОБА_1 , за місцем фактичного проживання дитини: АДРЕСА_2 ,згідно визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення ухвали суду та до набрання рішенням у справі законної сили.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції не здійснює розподіл судових витрат, оскільки питання про розподіл судових витрат, понесених сторонами, буде вирішуватись під час винесення рішення у справі по суті спору.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Калінки-Бондар Олександри Богданівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Фортечного районного суду м. Кропивницького від 07 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.
Забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на утримання дитини шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком – ОСОБА_1 , кожної першої та третьої суботи, та кожної другої та четвертої неділі з 09:00 год. поточного дня до 10:00 год. наступного дня; щовівторка та щочетверга з 16:00 год. до 20:00 год. без присутності матері та інших родичів по лінії матері, у громадських місцях чи за місцем проживання батька – АДРЕСА_4 , зобов`язавши матір дитини – ОСОБА_2 , передавати малолітню дитину – ОСОБА_3 , її батьку – ОСОБА_1 , за місцем фактичного проживання дитини: АДРЕСА_2 ,згідно визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення ухвали суду та до набрання рішенням у справі законної сили.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 31.03.2026.

Головуючий суддя     С. І. Мурашко 

Судді        О. Л. Карпенко

О. І. Чельник