ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
24 березня 2026 року
м. Харків
справа № 642/63/21
провадження № 22-ц/818/2251/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Тичкової О.Ю., Шабельнікова С.К., 
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справуза позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Вікторова В.В.,
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.03.2008 року у сумі 21819,74 грн, а також судові витрати у розмірі 2102 грн.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 11.03.2008 року за період з 03.06.2010 року по 30.09.2020 року у вигляді 3% річних від простроченої суми у розмірі 3020 грн 66 коп., та індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 18 799 грн 08 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» суму судового збору у розмірі 2102 грн. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що заочне рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 22 березня 2021 року було ухвалено, коли вже існувало тотожне рішення, що набрало законної сили, яке ухвалено у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Вказує, що вона не була обізнана про розгляд справи в суді першої інстанції, копію судового рішення не отримувала, через що була позбавлена можливості подати відзив на позов і повідомити суд про існування іншого рішення суду, яке набрало законної сили і, що позивач приховуючи від суду суттєві обставини, порушив вимоги ст. 44 ЦПК України, фактично, зловживаючи своїми процесуальними правами. Крім того, посилається на той факт, що судом першої інстанції також проігноровано той факт, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду із позовом. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з тих обставин, що відповідачем не було належним чином здійснено виконання своїх грошових зобов`язань, встановлених сторонами в укладеному кредитному договорі та своєчасно не погашено кредит, договірні правовідносини не припинені, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі і з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості з 03.06.2010 року по 30.09.2020 року у розмірі 21 819,74 грн, яка складається із заборгованості індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання -18799,08 грн та 3% річних від простроченої суми 3020,66 грн.
Такі висновки суду першої інстанції, не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 11 березня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, відповідно до якого 11.03.2008 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.
Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. У порушення зазначених норм закону та умов договору Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 липня 2011 року було задоволено стягнуто заборгованість, нараховану станом на 30.04.2011 року в розмірі 22 982,11 грн, яка складається з: 9747,71 грн - заборгованість за кредитом; 10 663,82 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1000,00 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1070,58 грн - штраф (процентна складова).
Оскільки з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 20.07.2011 року, тобто за період з 11.03.2008 року по 30.04.2011 року, то за період після подання позовної заяви від 02.06.2010 року, з 03.06.2010 по 30.09.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 21 819,74 грн, яка складається з наступного: 18 799,08 грн індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3020,66 грн 3% річних від простроченої суми.
Як на підставу позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідно до договору 11 березня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, відповідно до якого 11.03.2008 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим Позивач був вимушений звернутись до суду. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 липня 2011 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 22 982,11 грн нараховану станом на 30.04.2011 року було задоволено. З відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, тобто за період з 11.03.2008 року по 30.04.2011 року, отже за період після подання позовної заяви від 02.06.2010 року, з 03.06.2010 по 30.09.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 21819,74 грн, яка складається з 18 799,08 грн індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3020,66 грн 3% річних від простроченої суми. Просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором, яка складається з індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 3% річних від простроченої суми у загальному розмірі 21819,74 грн.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом цієї норми зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Так, підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. 
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) [частина перша статті 530 ЦК України].
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 липня 2011 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" стягнуто заборгованість, нараховану станом на 30.04.2011 року в розмірі 22 982,11 грн, яка складається з: 9747,71 грн - заборгованість за кредитом; 10 663,82 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1000,00 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1070,58 грн - штраф (процентна складова).
Під час звернення до суду із позовом позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 21819,74 грн, яка складається з 18 799,08 грн індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 3020,66 грн 3% річних нараховані на прострочену суму заборгованості за кредитом в розмірі 9 747,71 грн щодо якої вже було вирішено питання щодо стягнення рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 липня 2011 року.
Доказів, коли було виконано зазначене судове рішення, або що воно перебуває на виконанні станом на час звернення до суду із позовом, позивач суду не надав.
За відсутності таких доказів убачається, що строк пред`явлення рішення до виконання сплив.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Даний правовий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 року у справі № 754/511/23.
Виходячи з вищевикладеного, судова колегія доходить висновку, що підстави для стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3% річних за вимогами, строк пред`явлення до виконання яких сплив, відсутні. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача.
З урахуванням того, що в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» відмовлено, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, тому з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 328,00 грн. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 328,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:         О.В. Маміна
Судді:    О.Ю. Тичкова
С.К. Шабельніков