ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
03 квітня 2026 року (09:50)	Справа № 280/757/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (03048, м.Київ, вул. Федора Ернста, буд.3; код ЄДРПОУ 40108646) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
28.01.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду (далі - суд) надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Департаменту патрульної поліції (далі – відповідач), в якій позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачу запитуваної інформації згідно з інформаційними запитами від 04.08.2025, від 13.08.2025, від 06.01.2026; зобов`язати відповідача вчинити дії, спрямовані на надання позивачу інформації згідно з інформаційними запитами від 04.08.2025, від 13.08.2025, від 06.01.2026.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 24.07.2025 був затриманий екіпажем патрульної поліції. Вказана подія зафіксована бодікамерами працівників патрульної поліції. Зазначає, що адміністративне затримання позивача тривало понад передбачений законодавством час - понад трьох годин. 04.08.2025 позивач звернувся до відповідача із запитом про надання відеозапису подій, що мали місце 24.07.2025, проте відповідач відеозапис не надав. 13.08.2025 позивач повторно звернувся до відповідача із запитом, проте цей запит залишився без відповіді. Згодом, позивач звернувся до адвоката, та у січні 2026 року до відповідача було надіслано адвокатський запит із переліком питань, проте відповідь відповідача свідчить про те, що відповідач фактично самоусунувся від проведення узагальнення, аналітичної роботи та належної відповіді не надав. Вважає, що відповідачем порушено приписи Закону України «Про доступ до публічної інформації», у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою суду від 25.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, надав відзив на позовну заяву (від 11.03.2026 №12931). В обґрунтування зазначено, що на всі запити позивача були надані відповіді у встановлений строк. Посилається, що позовна заява має рукописні виправлення. Також зазначає, що відеозапис з бодікамер працівників поліції не був наданий, оскільки на ньому міститься інформація про третіх осіб. На всі інші питання, які містилися у запитах, відповідачем інформація надана. Також зазначає, що не є публічною інформацією звернення, яке передбачає створення нової інформації. Також запити щодо надання юридичної консультації не підпадають під визначення публічної інформації. Вказує, що визначальним для публічної інформації є те, що вона зафіксована, створена, задокументована і знаходиться у володінні суб`єкта владних повноважень. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
Частиною 2 ст.263 КАС України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У період часу з 23.03.2026 по 29.03.2026 суддя Калашник Ю.В. була відсутня на роботі, що підтверджується довідкою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.03.2026 №02-35/26/26, яка міститься в матеріалах справи.
Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи та надані докази судом установлені наступні обставини.
24.07.2025 відносно ОСОБА_1 було складено протокол по справі про адміністративне правопорушення ЕПР1 №401844 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
У позові позивач зазначає, що складанню протоколу передувало адміністративне затримання ОСОБА_1 екіпажем патрульної поліції «Хижак-403» та вказана подія фіксувалась бодікамерами поліцейських. 
04.08.2025 позивач звернувся до Управління патрульної поліції із інформаційним запитом, у якому, на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації» просив надати копію відеозапису фіксації адміністративного правопорушення правил дорожнього руху, що зафіксована 25.07.2025 технічними засобами (зокрема БК №475290, 475115, 70 МАІ).
На вказаний запит відповідач надав відповідь від 08.08.2025, у якій відмовив у наданні відеозапису з підстав того, що запитувані відеозаписи містять візуальну та звукову інформацію, що дає змогу ідентифікувати осіб, які не є суб`єктами запиту. Отже, така інформація містить персональні дані третіх осіб. При цьому, зазначено, що відповідач не має технічної можливості забезпечити повну деперсоніфікацію третіх осіб, які присутні на відеозаписах.
13.08.2025 позивач вдруге звернувся до відповідача із інформаційним запитом, у якому просив надати інформацію:
чи проводився, коли саме, у якому місці, у присутності яких свідків, за допомогою якого технічного засобу, з фіксацією або без фіксації результатів на паперових та електронних носіях працівником поліції ОСОБА_2 у відношенні позивача огляд на стан сп`яніння;
у яких спосіб поліцейський Таран Анна Євгеніївна проінформувала позивача про порядок застосування спеціального невідомого технічного засобу (алкотестер);
чи надавався сертифікат та свідоцтво на повірку алкотестеру;
чи складався на місці зупинки транспортного засобу працівником поліції акт за наслідками проведення огляду на стан сп`яніння відносно позивача;
чи вручений акт позивачу;
чи складалось направлення на огляд водія до медичного закладу з метою виявлення стану сп`яніння;
чи вручався позивачу примірник такого направлення;
чи долучався примірник акту медичного огляду (за допомогою алкотестера) та направлення на медичний огляд до протоколу від 25.07.2025 №401844.
У разі, якщо позивачу на місці зупинки транспортного засобу не вручався примірник акту та направлення позивач просив:
видати примірник акту огляду на стан сп`яніння;
видати примірник направлення на медичний огляд з метою виявлення стану сп`яніння;
повідомити про технічних засіб, який був використаний з метою виявлення у позивача стану сп`яніння;
повідомити про результат вимірювання, які були отримані в результаті застосування алкотестеру.
Листом від 27.08.2025 №49-зі/41/32/01-2025 на запит відповідачем було надано відповідь. Відповідь надіслана 03.09.2025 та отримана позивачем 17.09.2025.
У відповіді на запит позивача від 13.08.2025 відповідач зазначив, що під час зупинки у позивача виявлено ознаки сп`яніння та позивача направлено для проведення огляду в закладі охорони здоров`я. Поліцейськими складено направлення на огляд водія з метою виявлення стану сп`яніння, видача якого нормами чинного законодавства не передбачена. Також зазначено, що надати будь-які копії матеріалів за протоколом по справі про адміністративне правопорушення ЕПР1 №401844 не можливо, оскільки 31.07.2025 матеріали направленні до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя. Виготовлення та зберігання копій адміністративних матеріалів чинним законодавством не передбачено.
06.01.2026 до відповідача, в інтересах позивача, звернувся адвокат Уткін О.Є. із адвокатським запитом, у якому просив повідомити причини адміністративного затримання позивача, обґрунтувати підстави складання або не складання протоколу про адміністративне затримання; у разі наявності протоколу про адміністративне затримання видати його копію або навести ґрунтовні міркування бездіяльності працівників поліції щодо складання такого протоколу.
На адвокатський запит відповідач листом від 14.01.2026 повідомив, що цей запит передбачає створення нової інформації шляхом проведення аналізу, узагальнення та формування нових даних. Також зазначено, що відносно ОСОБА_3 заходи примусу не застосовувались, протокол про адміністративне затримання не складався.
Вважаючи, що відповідачем не надано інформацію, яку позивач просив надати, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.
Частиною другою 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно зі статтею 5 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 за №2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до частин першої, другої статті 7 Закону України "Про інформацію" право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України від 13 січня 2011 року №2939-VI "Про доступ до публічної інформації".
Відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації. Так, відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 3 Закону - право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Статтею 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно з частинами першою, другою статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Положеннями статті 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації", суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Частиною 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону є:1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Згідно із статтею 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації", якою визначені обов`язки розпорядників інформації, розпорядники інформації зобов`язані: оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; вести облік запитів на інформацію; визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Частинами першою, другою статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі. З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному вебсайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
За приписами частини першої статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Частиною третьою статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Статтею 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Також суд зазначає, що пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону "Про доступ до публічної інформації" встановлено відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації, яку несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, серед іншого - надання недостовірної, неточної або неповної інформації.
Неповною є інформація, яка задовольняє лише частину запиту, без належно оформленої відмови у задоволенні решти запиту.
Розпорядник публічної інформації повинен забезпечити особі, яка звертається із запитом на інформацію, доступ саме до тієї інформації чи документів, які він просить надати, а у випадку, якщо він не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції володіти інформацією, щодо якої зроблено запит, - відмовити у її наданні, не виходячи за межі чітко поставленого питання, щодо якого зроблено запит. Розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він володіє. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям "відображеності та задокументованості" і є публічною.
Водночас, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків та не бути знищеною після закінчення строків зберігання. Стосовно не суб`єктів владних повноважень, то вони можуть бути тільки розпорядниками такої інформації.
Розпорядник повинен забезпечити особі, яка звертається із запитом на інформацію, доступ саме до тієї інформації чи документів, які він просить надати, а у випадку, якщо він не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції володіти інформацією, щодо якої зроблено запит, - відмовити у її наданні, не виходячи за межі чітко поставленого питання, щодо якого зроблено запит.
Розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він володіє. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям "відображеності та задокументованості" і є публічною.
Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду 25 червня 2019 року по справі №9901/925/18 викладено правову позицію, згідно з якою розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.
Отже, розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив, яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.
Зазначене відповідає висновкам викладеним у постановах Верховного Суду від 18.01.2021 у справі №9901/381/20 та від 02.04.2020 у справі №9901/22/20.
З урахуванням викладених вище норм, суд зазначає, що на запити позивача від 04.08.2025, від 13.08.2025 та на адвокатський запит від 06.01.2026 відповідачем надані відповіді у встановлений строк. При цьому, посилання позивача на те, що на запит від 13.08.2025 відповіді надано не було, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до трекінгу відправлень, позивач отримав таку відповідь 17.09.2025.
Щодо відмови у наданні відеозапису події, яка здійснювалась бодікамерами працівників поліції, на запит позивача від 04.08.2025, суд зазначає таке.
Як повідомив відповідач у листі від 08.08.2025, надання відеозапису неможливе, оскільки він містить інформацію про третіх осіб, деперсоніфікацію яких забезпечити технічно не можливо. Також у листі зазначено, що відеозапис може бути наданий за наявності письмової згоди осіб, зображених на відео або на підставі ухвали суду.
Суд із такою позицію відповідача не погоджується та зазначає таке.
В статті 2 Закону України "Про захист персональних даних" надано визначення термінів, відповідно до яких у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні, зокрема:
- згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки;;
- знеособлення персональних даних - вилучення відомостей, які дають змогу прямо чи опосередковано ідентифікувати особу;
- обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем;;
- одержувач - фізична чи юридична особа, якій надаються персональні дані, у тому числі третя особа;
- персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована;
- суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються;
- третя особа - будь-яка особа, за винятком суб`єкта персональних даних, володільця чи розпорядника персональних даних та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, якій володільцем чи розпорядником персональних даних здійснюється передача персональних даних.
Відповідно до статті 5 наведеного закону об`єктами захисту є персональні дані. 
Як вже було зазначено вище, відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, - є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 1 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Поряд з цим, частиною 2 статті 6 визначено критерії обмеження доступу до інформації, відповідно до яких обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Частиною 4 наведеної статті 6 встановлено, що інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.
Відповідно до положень частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Тобто, наведеною нормою Закону встановлено виключні випадки надання відмови в задоволенні запиту на інформацію. При цьому, їх перелік - є вичерпним та розширеному і довільному тлумаченню - не підлягає.
Відповідач відмовив позивачу у наданні відеозапису із тих підстав, що відеозапис містить інформацію про третіх осіб, та при цьому деперсоніфікація не можлива.
При цьому, запитувана позивачем інформація - не належить до категорії тієї інформації, доступ до якої підлягає обмеженню та здійснюється відповідно до закону лише при дотриманні сукупності вимог, визначених частиною другої статті 6 цього Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Тобто, позивачем були подані запити на публічну інформацію, яка стосувалась безпосередньо нього, - в розумінні статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації". Запити позивача не містили вимог на доступ до будь-яких персональних даних третіх осіб в розумінні Закону України "Про захист персональних даних".
Однак, як видно з отриманої позивачем відповіді від 08.08.2025, - відповідач не зазначив мотивованих підстав відмови в задоволенні запиту позивача на інформацію, як це передбачено частиною 4 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмежившись інформуванням позивача про те, що відеозапис містить інформацію про третіх осіб, при цьому згода таких третіх осіб – відсутня, а деперсоніфікація – не можлива.
Відповідач не зазначив жодним чином про те, інтересів яких третіх осіб як суб`єктів персональних даних стосується запитувана позивачем інформація, та згоду яких необхідно отримати позивачеві, - пославшись лише на норми, які не можуть бути самостійними підставами для відмови в задоволенні запитів, поданих в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації", та взагалі не визначені у частині 1 статті 22 цього ж Закону серед переліку вичерпних підстав для надання відмови у задоволенні запиту.
Відсутність у відповідача технічної можливості для знеособлення персональних даних не може звільняти останнього від обов`язку виконання вимог чинного законодавства. 
Отже, ненадання позивачу відеозапису події 25.07.2025, яка зафіксована бодікамерами працівників поліції є неправомірною та порушує права позивача.
Щодо запиту від 13.08.2025, то відповідь відповідача від 27.08.2025 є правомірною. Так, позивача повідомлено про складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення №401844 від 25.07.2025 та зазначено, що всі матеріали передані до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя 31.07.2025. При цьому повідомлено, що виготовлення та зберігання копій адміністративних матеріалів не передбачено. 
Також, на адвокатський запит від 06.01.2026 щодо складання відносно позивача протоколу про адміністративне затримання надано відповідь від 14.01.2026, у якій зазначено про такий протокол не складався та будь-які заходи примусу щодо позивача не вживались. 
Відповідно Закону України «Про доступ до публічної інформації», запит на інформацію стосується вже створеної та зафіксованої інформації. Розпорядник інформації не зобов`язаний створювати нову інформацію, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду.
Аналізуючи вище зазначене, суд зауважує що відповідач надав відповіді на інформаційні запити позивача від 04.08.2025, від 13.08.2025 та на адвокатський запит від 06.01.2026. При цьому, відмова у наданні відеозапису є не обґрунтованою та не відповідає вимогам законодавства; у решті запитуваної інформації така інформація була надана.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат визначений ст. 139 КАС України. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина третя статті 139 КАС України).
Керуючись ст. ст. 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (03048, м.Київ, вул. Федора Ернста, буд.3; код ЄДРПОУ 40108646) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Департаменту патрульної поліції щодо ненадання ОСОБА_1 відеозапису з нагрудних камер патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце у період часу з 22 год. 54 хв. 24.07.2025 по 03 год. 13 хв. 25.07.2025 за участю ОСОБА_1 .
Зобов`язати Департамент патрульної поліції надати ОСОБА_1 відеозапис з нагрудних камер патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце у період часу з 22 год. 54 хв. 24.07.2025 по 03 год. 13 хв. 25.07.2025 за участю ОСОБА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог, – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 443,73 грн. (чотириста сорок три гривні 73 копійки).  
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення у повному обсязі складено та підписано 03.04.2026. 

Суддя Ю.В. Калашник