ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 р. 	Справа № 520/32975/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Ральченка І.М. , Подобайло З.Г. 
за участю секретаря судового засідання Колодкіної Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 суддя Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/32975/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Комунального некомерційного підприємства "Міська поліклініка №18" Харківської міської ради  третя особа  Уповноважений Верховної Ради України з прав людини 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства "Міська поліклініка № 18" Харківської міської ради, третя особа - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, в якому просить суд:
- визнати незаконними дії посадових осіб Комунального некомерційного підприємства "Міська поліклініка № 18" Харківської міської ради, які виразилися у доступі до персональних даних ОСОБА_1 третіх осіб, які не мали на це право; в порушені її права на зберігання та обробку її персональних медичних даних, згідно законодавства України;
- притягнути посадових осіб Комунального некомерційного підприємства "Міська поліклініка № 18" Харківської міської ради до адміністративної відповідальності згідно ст. 188-39 КУпАП за порушення законодавства у сфері захисту персональних даних.
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка зазначила, що посадовими особами Комунального некомерційного підприємства "Міська поліклініка № 18" були надані всі медичні документи ОСОБА_1 за останні декілька років третім особам, при цьому сама позивачка на це згоду не надавала.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України у зв`язку з неналежністю її розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Такий висновок суду першої інстанції обґрунтований тим, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки заявлені в межах цього спору вимоги стосуються дій та бездіяльності відповідачів не як суб`єктів владних повноважень- органів державної влади при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг, а в цьому випадку безпосередньо як суб`єктів відносин, пов`язаних із персональними даними (володільця чи розпорядника персональних даних).
Не погоджуючись із ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідач вчинив протиправні дії саме як суб`єктів владних повноважень, порушивши норми Конституції України та законодавство, яким регулюються спірні правовідносини під час виконання владних повноважень. Апелянт наголосив, що за недотримання процедур зберігання та обробки даних посадові особи поліклініки несуть адміністративну відповідальність за ст. 188-39 КУпАП. Адміністративна діяльність у цій сфері підлягає зовнішньому контролю з боку Уповноваженого Верховною Радою України по правам людини. Таким чином, позивачка вважає, що збереження і захист персональних даних - це не тільки медична етика, а і регламентований законом адміністративний процес.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції– без змін. 
У поданому відзиві відповідач просив звернути увагу, що посилання позивача в апеляційні на відповідь від 19.06.2025 секретаріату Уповноваженого Верховною Ради України з прав людини про спосіб оскарження в судовому або адміністративному порядку є необґрунтованим, оскільки адміністративний порядок – це досудовий спосіб захисту прав, що передбачає подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність органу до вищої інстанції, а не звернення до адміністративного суду.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 – без змін, виходячи з такого.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах вказувала критерії розмежування судової юрисдикції, якими є: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
До адміністративної юрисдикції належать справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює публічно-владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їхні права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України дано поняття суб`єкта владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене суб`єктивне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що підставою для звернення до суду стала її незгода щодо розповсюдження персональних даних.
Відповідно до положень Закону України від 01 червня 2010 року №2297-VI «Про захист персональних даних» (далі - Закон № 2297), цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.
Положеннями статті 2 Закону № 2297 визначено, що володілець персональних даних - фізична або юридична особа, яка визначає мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом.
Відповідно до зазначеної вище статті, персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 надав офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України: Інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування
З наведеного слідує, що персональні дані (інформація про фізичну особу) - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Чинним законодавством передбачена кримінальна, адміністративна, цивільна та дисциплінарна відповідальність за порушення законодавства про захист персональних даних.
Зокрема, за порушення недоторканості приватного життя, а саме за незаконне збирання, зберігання, використання, знищення, поширення конфіденційної інформації про особу або незаконна зміна такої інформації винна особа притягується до кримінальної відповідальності (стаття 182 Кримінального кодексу України).
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
В межах цього спору позивачка вважає, що відповідачем КНП "МП №18" ХМР допущено порушення ЇЇ права на повагу до приватного (особистого) життя, а саме розповсюдження її персональних даних третім особам, які не мають права отримати таку інформацію без згоди самої позивачки.
Водночас, колегія суддів дійшла висновку, що Комунальне некомерційне підприємство "Міська поліклініка № 18" Харківської міської ради не вчиняло по відношенню безпосередньо до ОСОБА_1 владних управлінських функцій.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вимоги позивача до Комунального некомерційного підприємства "Міська поліклініка № 18" Харківської міської ради підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, а стосується захисту приватних інтересів.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №806/3265/17 в якості підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки у згаданому судовому рішенні суд касаційної інстанції зробив висновок у правовідносинах, які не є подібними, зокрема, постановлений за правового регулювання, відмінного, ніж в рамках справи №520/32975/25. Висновку про те, що такий спір підлягає розгляду і вирішенню саме у порядку адміністративного судочинства, постанова Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №806/3265/17 не містить.
Так, у справі №806/3265/17 Велика Палата Верховного Суду, зокрема зазначала, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача не передавати будь-які дані позивача до Єдиного державного демографічного реєстру є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, при видачі позивачці паспорта у формі, визначеній Положенням про паспорт № 2503-ХІІ, не передбачено внесення данних особи до Єдиного державного демографічного реєстру тощо.
При цьому, предмет даного спору (справа №520/32975/25) є відмінним, а саме у межах цього спору позивачка вважає, що відповідачем КНП "МП №18" ХМР допущено порушення її права на повагу до приватного (особистого) життя, а саме розповсюдження її персональних даних третім особам, які не мають права отримати таку інформацію без згоди самої позивачки. Тобто, жодним чином не стосуються правовідносин щодо видачі паспорта у формі, визначеній Положенням про паспорт № 2503-ХІІ та внесення даних до Єдиного державного демографічного реєстру.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у справі, оскільки вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Згідно частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
З оскаржуваного судового рішення вбачається, що Харківським окружним адміністративним судом було роз`яснено позивачці її право звернутися з позовом до суду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи встановлені вище обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що Харківський окружний адміністративний суд 19.12.2025 дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для відмови у відкриті провадження в адміністративній справі, з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України.
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року - без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм права.
Керуючись статтями 170, 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 по справі № 520/32975/25 залишити без змін 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко   З.Г. Подобайло   	
Постанова складена в повному обсязі 27.02.26.