Дата документу 17.02.2026 Справа № 335/4951/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Єдиний унікальний № 335/4951/25    Головуючий в 1-й інстанції – Стеценко А.В.
Провадження № 22-ц/807/276/26     Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2026 року       місто Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,
суддів:  Кухаря С.В.,
Подліянової Г.С.,
секретар:  Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, визнання права власності,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, визнання права власності.
Зазначала, що 28.06.2021 сторони уклали договір про наміри купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , за умовами якого відповідач зобов`язався у майбутньому продати позивачці вищезазначену квартиру, яку він успадкував після смерті свого родича. У цей же день позивачка в рахунок оплати спірної квартири сплатила відповідачеві грошові кошти в сумі 15 000,00 дол. США, про що останній склав розписку. Відповідач в усній формі зобов`язався приїхати до м. Запоріжжя після спливу шестимісячного строку для оформлення спадщини, проте через збройну агресію РФ проти України не зміг виконати свою обіцянку. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2024 визнано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідач передав позивачеві технічний паспорт на квартиру та ключі від неї, проте зобов`язання з`явитися до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу спірної квартири за першою вимогою покупця не виконав. 
Посилаючись на вищезазначені обстави, ОСОБА_1 просила суд на підставі ст. 220 ч.2 ЦК України визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між сторонами 28.06.2021, визнати за позивачкою право власності на спірну квартиру.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити. Зазначає, що судом необґрунтовано відмовлено їй у задоволенні позову, який визнавався представник відповідача під час розгляду справи. Вказує на те, що відповідач є громадянином Російської Федерації і не має можливості приїхати у м.Запоріжжя для укладення договору купівлі-продажу. Вважає, що суд має захистити інтереси позивачки як громадянки України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, які підтримали апеляційну скаргу і просили про її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Встановлено, що 28.06.2021 сторони підписали договір про наміри купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого відповідач зобов`язався в майбутньому продати відповідачці квартиру, яку він прийняв у спадщину (а.с.29-30). 
У цей же день ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 15000,00 дол. США, що підтверджується розпискою, в якій останній зазначив, що отримав 15 000 доларів США за продаж квартири. (а.с.28).
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2024 визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5-8). 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір про наміри купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами нотаріально не посвідчений, а тому в силу положень ст. ст. 640, 657 ЦК України такий договір не може вважатись укладеним, у зв`язку з чим не може визнаватись дійсним у судовому порядку на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).
Частиною другої статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
За правилами частини другої статті 220 ЦК України у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
Зазначена частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.
Наданий позивачкою договір про наміри купівлі-продажу нерухомості від 28.06.2021, який нотаріально не посвідчений, та розписка про отримання відповідачем коштів за формою і змістом не є договором купівлі-продажу спірної квартири.
На час підписання договору про наміри купівлі-продажу і складення розписки ОСОБА_2 не був власником спірної квартири, а отже не мав повноважень укладати щодо неї ніяких правочинів. 
Вказана обставина унеможливлювала нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості. 
Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, або її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення, не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Підписаний сторонами 28.06.2021 договір про наміри за змістом є попереднім договором. 
Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.
Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить принципу вільного волевиявлення учасника правочину та вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов`язання за попереднім договором.
Відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.
Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, визнання такого договору дійсним, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.
Укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Навпаки, внаслідок не укладення основного договору зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється.
Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.
Вищезазначений висновок щодо застосування ст. 220 ЦК України у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 в справі № 522/970/18, провадження № 61-319св20 
Відповідно до частини першої статі 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
Суд першої інстанції встановив, що попередній договір, який підлягав нотаріальному посвідченню, був підписаний сторонами без додержання встановленої законом форми договору, а отже відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України він є нікчемним.
З огляду на наведене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на нікчемність попереднього договору.
Відповідно до частини другої статті 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Отже, наслідки порушення попереднього договору однією зі сторін розкриті у частині другій статті 635 ЦК України. І вони застосовуються, якщо інше не встановлено тим самим попереднім договором або актами цивільного законодавства. А оскільки наслідків, про застосування яких просить позивачка, немає ні у попередньому договорі, ні у цивільному законодавстві України, суд першої інстанції обґрунтовано виснував про відсутність підстав для задоволення позову.
Врахувавши вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, про те, що укладений сторонами попередній договір є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідчений, і не створює наслідків його невиконання, які б мали місце у випадку укладення основного договору, підстави застосування ст. 220 ЦК України до правовідносин, які склалися між сторонами відсутні. 
Відповідно до 1 ст. 206 ЦПК відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. 
Частиною ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Абзацем першим підпунктом 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» від 3 березня 2022 р. № 187 для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації встановлено до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна особами, пов`язаними з державою-агресором.
Відповідач є громадянином РФ, на території України не проживає, отже є пов`язаним з державою-агресором. Закон щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором наразі не прийнятий, вказане виключає задоволення позову у зв`язку з його визнанням представником відповідача. 
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, тому підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.
Отже, враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повної 18 лютого 2026 року.
Головуюча І.В. Кочеткова
Судді: С.В. Кухар
Г.С. Подліянова