ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року	Львів	Справа № 460/2787/25 пров. № А/857/19005/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року (ухвалене головуючим суддею Максимчук О.О. у м. Рівне) у справі № 460/2787/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідачів, в якому просив:
визнати неправомірними дії відповідача-1 щодо припинення з 01.01.2025 року виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;
визнати неправомірними дії відповідача-2 щодо прийняття рішення від 20.01.2025 року №172050006772 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 від 20.01.2025 року №172050006772 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
зобов`язати відповідача-2 зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.08.1990 року по 31.01.1991 року (06 міс), з 01.02.1991 року по 23.08.1993 року (02 роки 06 міс. 22 дні), догляд за дитиною з 23.08.1993 року по 07.12.1995 року (02 роки 03 міс.14 днів), з 30.06.2000 року по 18.10.2002 року (02 роки 03 міс. 18 днів) згідно трудової книжки серія НОМЕР_1 ;
зобов`язати відповідача-1 поновити з 01 січня 2025 року виплату пенсії за віком із заниженням пенсійного віку у відповідності до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що протиправність прийнятого відповідачем-2 рішення від 20.01.2025 №172050006772 про відмову в призначенні їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ) на заміну рішення про призначення пенсії №172050006772 від 06.01.2025, оскільки період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення становить достатню кількість років для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. Зазначала, що органам пенсійного фонду було надано достатньо доказів на підтвердження проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, зокрема на підтвердження такого періоду проживання нею було надано довідку органу місцевого самоврядування та рішення Володимирецького районного суду про встановлення факту, що має юридичне значення. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 20.01.2025 №172050006772 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.08.1990 по 31.01.1991, з 01.02.1991 по 23.08.1993, з 24.08.1993 по 22.11.1995, з 01.07.2000 по 18.10.2002. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" призначеної відповідно до первинного рішення від 06.01.2025 №172050006772 з 01 січня 2025 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач досягнув віку, визначеного Законом №1058-IV з врахуванням зменшення, проживав необхідну кількість років в зоні гарантованого добровільного відселення та має достатню кількість страхового стажу для призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Полиці Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області. Зареєстрованим місцем проживання позивача є м. Вараш Рівненської області, що підтверджується даними з належного позивачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Кузнецовським МС УДМС України в Рівненській області 08.08.2013.
Позивач є особою, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується довідкою від 28.10.2024 №2270, виданою позивачу Рівненською обласною державною адміністрацією.
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 25.07.2024 у справі №556/1282/24, яке набрало законної сили 27.08.2024, встановлено факт проживання ОСОБА_1 в період з 10.09.1985 по 01.01.1993 в с. Іванчі Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області.
Відповідно до довідки Полицької сільської ради Вараського району Рівненської області від 02.10.2024 №571 позивач проживала в с. Іванчі Вараського району Рівненської області в період з 10.09.1985 по 01.01.1993. Вказана довідка видана на підставі рішення суду в справі №556/1282/24.
01.01.2025 позивач звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ. До заяви долучено наступні документи: паспорт НОМЕР_2 , документи про місце проживання №297 та №2-о/556/213/2024, посвідчення постраждалого від НОМЕР_3 , свідоцтво про народження дитини № НОМЕР_4 , свідоцтво про шлюб № НОМЕР_5 та трудову книжку (або документ про стаж) №1702330.
Вказану заяву було розглянуто та прийнято рішення про призначення пенсії за віком №172050006772 від 06.01.2025. Пенсію призначено з 01.01.2025 довічно в сумі 6816,87 грн. Вказане підтверджується наявним в матеріалах справи протоколом призначення пенсії від 03.01.2025. Відтак позивач з 01.01.2025 перебував на обліку у відповідача-1.
В подальшому відповідач-1 повідомив позивача листом від 07.02.2025 №1700-0205-8/8491, що за його заявою про призначення пенсії від 01.01.2025 прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку та долучено до вказаного листа копію рішення відповідача-2, яке винесено за принципом екстериторіальності.
Так, 20.01.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області прийнято рішення №172050006772, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, оскільки період проживання заявника у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 відсутній. Рішенням Володимирецького районного суду від 25.07.2024 по справі №556/1282/24 встановлено факт проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 10.09.1985 по 01.01.1993, однак дане рішення не містить зобов`язального характеру щодо призначення пенсії. Також в рішення зазначається, що вік заявниці становить 56 років 5 місяців 24 дні, страховий стаж складає 28 років 1 місяць 22 дні. Відповідно до наданих документів до страхового стажу за даними трудової книжки не зараховано періоди роботи: 1) з 01.08.1990 по 31.01.1991 оскільки наявне виправлення у даті наказу на прийняття на роботу; 2) з 01.02.1991 по 23.08.1993 оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу; 3) період роботи з 26.07.1996 по 18.10.2002 за даними трудової книжки зарахований по 30.06.2000 оскільки з 01.07.2000 по 18.10.2002 відсутні дані в реєстрі індивідуальних відомостей про застраховану особу.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом (позовною заявою) у цій справі з наведеними вище позовними вимогами до відповідачів.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон №796.
Відповідно до абз.4 п.2 ч.1 ст.55 Закону №796, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування потерпілим від Чорнобильської катастрофи : особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
У примітці до п.2 ч.1 ст.55 Закону №796 зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому, відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 01.01.2022 (ч.2 ст.55 Закону №796).
Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. При цьому, постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26.04.1986 по 01.01.1993) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії не може перевищувати 6 років.
Оцінюючи обґрунтованість тверджень позивачки щодо наявності у неї права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, суд враховує, що згідно п.п.7 п.2.1 розд.ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1), документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно статті 55 Закону №796).
Відповідно до ч.1, 4 ст.65 Закону №796, потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.
Відповідно до статті 15 Закону №796, довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.
Позивачем до позовної заяви додано довідку потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) №2270, відповідно до якої пред`явник має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796.
Згідно п.2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №551 від 11.07.2018 (далі - Порядок №551), посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадян, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих, дружин (чоловіків) померлих громадян з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих), смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою або з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, а також опікунам дітей (на час опікунства) померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, іншими актами законодавства.
Викладене кореспондується зі змістом частини третьої статті 65 Закону №796, згідно якої посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
Таким чином, Законом №796 та Порядком №551 чітко визначено, що саме посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 по справі №212/12245/13-а.
Відтак, надаючи особі посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи держава визнає за нею право на пільги, встановленні чинним законодавством для власників такого посвідчення.
Велика Палата Верховна Суду у постанові від 27.03.2019 по справі №569/7589/17 зазначила, що право на пенсію відповідно до Закону №796 мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Враховуючи досліджені по справі докази, суд дійшов висновку, що видача позивачу довідки потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) підтверджує той факт, що з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 01.01.1993 вона постійно проживав або постійно працювала чи постійно навчалася у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, що дає їй право користування пільгами, встановленими Законом №796, в тому числі і на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.
Суд встановив, що за змістом довідки Полицької сільської ради Вараського району Рівненської області від 02.10.2024 №571 підтверджується, що позивач проживала в с. Іванчі Вараського району Рівненської області в період з 10.09.1985 по 01.01.1993, яке відноситься до зони гарантованого (добровільного) відселення. 
Відповідно до ч.3, 4 ст.15 Закону №796, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 по справі №569/7589/17, від 10.04.2019 по справі №162/760/17 та постановах Верховного Суду від 06.05.2020 по справі №381/3359/17, від 26.07.2023 по справі №460/2589/20.
Також, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутня інформація про те, що відповідна довідка була відкликана, будь-якими суб`єктами оскаржена та відповідним органом скасована, а тому слугує належним доказом у справі та підтверджує факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у вищевказаний період.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, що дає їй право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.
Крім цього у спірному рішенні відповідача-2 до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період згідно рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25.07.2024 у справі №556/1282/24, яким встановлено факт постійного проживання в с. Іванчі Вараського району Рівненської області в період з 10.09.1985 по 01.01.1993, оскільки вказане рішення не містить зобов`язального характеру при призначенні пенсії. 
Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про відхилення таких доводів відповідача та зауважує, що приписами частини четвертої статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до статті 18 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Статтею 319 ЦПК України визначено зміст рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення. Так, за частиною першою цієї статті, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).
Відповідно колегія суддів критично оцінює неврахування пенсійним органом спірного періоду постійного проживання позивача, зокрема з моменту аварії (26.04.1986) по 01.01.1993 в зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки в силу закону, рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 25.07.2024 у справі №556/1282/24, встановлено факт, що має юридичне значення, відтак воно є обов`язковим для відповідача при прийнятті ним рішення про призначення пенсії позивача.
Отже враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, застосування початкової величини зниження пенсійного віку сумарний період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення у періоди з 26.04.1986 по 01.01.1993 складає 6 років 8 місяців 7 днів, що дає позивачу право на зменшення пенсійного віку на 6 років максимально.
Частиною третьою статті 55 №796 визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058) і цього Закону.
В силу приписів статті 26 Закону №1058-IV, для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку особи мають право за наявності страхового стажу, зокрема у період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно, для осіб, які набули право на зменшення пенсійного віку на 6 років згідно з статтею 55 Закону №796-XII, призначається пенсія за умови: 1) досягнення віку 60-6 = 54 роки, 2) наявності страхового стажу 32-6 = 26 років.
Згідно з пунктом 1.7. Постанови правління Пенсійного фонду України "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" 25.11.2005 №22-1, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.
На момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії вік заявника становить повних 56 років та має страховий стаж 28 років 1 місяць 22 дні, що є достатнім для призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону№796-ХІІ.
Позивач також заявив вимогу про зарахування до його страхового стажу періоди роботи з 01.08.1990 року по 31.01.1991 року (06 міс) , з 01.02.1991 року по 23 08.1993 року (02 роки 06 міс.22 дні) , догляд за дитиною з 23.08.1993 року по 07.12.1995 року (02 роки 03 міс.14 днів), з 30.06.2000 року по 18.10.2002 року (02 роки 03 міс. 18 днів) згідно трудової книжки серія НОМЕР_1 .
Як вбачається з рішення відповідача-2 від 20.01.2025 №172050006772 відповідачем не зараховано періоди роботи позивача: 1) з 01.08.1990 по 31.01.1991 оскільки наявне виправлення у даті наказу на прийняття на роботу; 2) з 01.02.1991 по 23.08.1993 оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу; 3) період роботи з 26.07.1996 по 18.10.2002 за даними трудової книжки зарахований по 30.06.2000 оскільки з 01.07.2000 по 18.10.2002 відсутні дані в реєстрі індивідуальних відомостей про застраховану особу.
Щодо не зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів згідно трудової книжки позивача з 01.08.1990 по 31.01.1991, оскільки наявне виправлення у даті наказу на прийняття на роботу, та з 01.02.1991 по 23.08.1993, оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До 01.01.2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).
У законодавстві, що діяло до набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зокрема у Законі України "Про пенсійне забезпечення" йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз вище наведених норм доводить, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Таким чином, надання уточнюючих довідок повинно здійснюватися лише у випадках неправильного, неповного або нечіткого заповнення трудової книжки, що робить незрозумілим зроблений запис.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17 та від 07.03.2018 у справі №233/2084/17.
Відповідно до записів трудової книжки позивача від 30.07.1990 серії НОМЕР_1 , які стосуються спірних періодів суд встановив, що в період:
- з 01.08.1990 по 31.01.1991 позивач працювала інженером-конструктором ХППАПБ (наказ про прийняття №5 від 30.07.1990, наказ про звільнення №9 від 31.01.1991);
- з 01.02.1991 по 23.08.1993 позивач працювала інженером-проектувальником ІІІ категорії (наказ про прийняття №17/2-к від 01.02.1991, наказ про звільнення №30/93 від 23.08.1993).
Суд зауважує, що трудова книжка містить чіткі записи про періоди працевлаштування позивача, з відповідними відтисками печаток установ, в яких працював позивач. При цьому доказів визнання недостовірними записів у трудових книжках щодо даних періодів роботи відповідачами суду не надано, а тому їх безпідставно не було взято до уваги.
Також суд звертає увагу, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на відсутність чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Витребування та перевірка додаткових документів і довідок є обов`язком пенсійного органу, тобто перекладання тягаря доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неналежне виконання пенсійним органом свого обов`язку щодо перевірки відомостей, зазначених у поданих документах не може бути підставою для обмеження конституційного права особи на отримання належної їй пенсії.
Вказані висновки викладені в постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.
Відтак, періоди роботи позивача з 01.08.1990 по 31.01.1991 та з 01.02.1991 по 23.08.1993 протиправно не зараховано до страхового стажу позивача.
Щодо не зарахування до страхового стажу позивача період роботи з 01.07.2000 по 18.10.2002, оскільки відсутні відомості в реєстрі індивідуальних відомостей про застраховану особу, суд зауважує, що у вказаному періоді позивач згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 30.07.1990 працювала спеціалістом 2 категорії відділу організації роботи з активних форм зайнятості в Кузнецовському міському центрі зайнятості.
Згідно статті 20 Закону №1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Статтею 106 Закону України №1058-IV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Водночас, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №414/736/17 та від 30.07.2019 у справі №373/2265/16-а, від 01.03.2021 у справі №423/757/17.
Відповідно до статті 4 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.
Згідно із частинами 11 та 12 статті 9 Закону №2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із закону.
Відтак, підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача період його роботи з 01.07.2000 (а не з 30.06.2000 як зазначає позивач, оскільки відповідачем було зараховано до страхового стажу позивача період по 30.06.2000 включно) по 18.10.2002, оскільки в даному випадку позивач не несе відповідальність у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску, у зв`язку з відсутністю нарахування заробітної плати та сплати страхових внесків в Реєстрі.
Щодо зарахування до страхового стажу позивача період догляду за дитиною з 23.08.1993 по 07.12.1995, суд виходить з наступних міркувань.
Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку стажу позивача, період з 23.08.1993 по 07.12.1995 не входить до такого розрахунку, а відтак не зарахований відповідачем до страхового стажу позивача.
Судом з запису №6 трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 30.07.1990 встановлено, що 23.08.1993 позивач звільнена за власним бажанням як мати, яка має дитину у віці до 14 років, ст. 38 КЗпП України.
Відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 від 02.12.1992 суд встановив, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Частиною 3 ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788) передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зокрема, пунктом "ж" вказаної норми, встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Згідно з частиною 2 статті 181 КЗпП відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.
Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 11 Закону №1058 загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, при усиновленні дитини.
Відповідно до ст. 179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. До страхового стажу зараховуються періоди, протягом яких особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за які щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до трудового стажу для призначення пенсії до 01.01.2004 (дата набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"), зараховується до страхового стажу і порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Так, до 01.01.2004 до трудового стажу включалися всі періоди перебування у трудових відносинах, в тому числі у періоди відпусток: - для догляду за дитиною до 3-х років; - у зв`язку з вагітністю та пологами; - для догляду за дитиною відповідно до медичного висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.
Також до трудового стажу до 01.01.2004 включався час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Тому, до 1 січня 2004 року час догляду за дитиною до трьох років зараховується до страхового стажу матері, яка на час народження дитини не перебувала у трудових відносинах, - на підставі свідоцтва про народження дитини.
Період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до стажу роботи за спеціальністю.
До такого ж висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 20 січня 2021 року у справі №311/2865/13-а, де зокрема зазначив, що за змістом статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.
Колегія суддів врахувала, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 від 02.12.1992 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Щодо зазначеного позивачем періоду, який позивач просить зобов`язати відповідача зарахувати, а саме з 23.08.1993 по 07.12.1995 суд зазначає, що син позивача народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже трирічний термін догляду за дитиною спливає 22.11.1995. Водночас, згідно трудової книжки від 30.07.1990 позивача звільнено 23.08.1993, який є останнім робочим днем.
Відтак, зарахуванню до страхового стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку підлягає період з 24.08.1993 по 22.11.1995.
Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про відхилення доводів відповідачів про те, що позивачу правомірно відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсії віку, оскільки позивач досягнув віку, визначеного Законом №1058-IV з врахуванням зменшення, проживав необхідну кількість років в зоні гарантованого добровільного відселення та має достатню кількість страхового стажу для призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ
Враховуючи викладене вище, оскаржуване рішення від 20.01.2025 №172050006772 прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому це рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Оскільки позивачу первинним рішенням від 06.01.2025 №172050006772 вже призначалась та нараховувалась пенсія за віком зі зниженням пенсійного віку, вимога щодо поновлення відповідачем-1 виплати такої пенсії з 01.01.2025 підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 1 статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Враховуючи дату звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком 17.05.2024, дату народження позивача - ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд вважає, що відновлення нарахування та виплати такої пенсії повинне бути здійснене з 10.05.2024.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) та Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 460/2787/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула