Єдиний унікальний номер 619/5094/25 
Номер провадження 2/725/4366/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026 року        м. Чернівці 
Чернівецький районний суд м. Чернівців у складі:
головуючої судді Федіної А.В., 
за участю секретаря судового засідання Попової Р.Р., 
та відповідача ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року позивач через свого представника звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з вище вказаним позовом, який за підсудністю було передано на розгляд Чернівецькому районному суду м.Чернівців. В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилався на те, що 28.05.2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №435084485 у електронній формі з використанням електронного підпису, зокрема відповідачем договір був підписаний одноразовим ідентифікатором MNV2J9G3. На виконання умов вказаного договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» через банк провайдер надало відповідачу кредит в сумі 7000 грн. на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідач вказала у заявці при укладені договору. 
Внаслідок ланцюжка переуступок прав вимоги за вказаним кредитним договором до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №435084485 від 28.05.2021 року відповідно до договору факторингу № 08/07/25-Е від 08.07.2025 року, укладеного між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та позивачем.
Вказував на те, що відповідач належним чином своїх зобов`язань за договором не виконала, у зв`язку з чим за нею рахується заборгованість в сумі 24586 грн., яка складається з наступного: 7000 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 17586 грн. – заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом. 
На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, умови кредитного договору та договору факторингу, просив стягнути з відповідача на користь позивача вище вказану заборгованість та судові витрати. 
На вказану позовну заяву надійшов відзив в якому представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що розмір нарахованих відсотків в кілька разів перевищує розмір заборгованості по тілу кредиту, що є явно несправедливим умовами договору по відношенню до відповідача як споживача та не відповідають принципам справедливості і добросовісності. Також, ставив під сумнів факт відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором на користь позивача, вказуючи на те, що до матеріалів справи не долучено доказів підтвердження оплати за договором факторингу, а також звертав увагу на те, що про відступлення прав вимоги не була повідомлена відповідач. Крім того, вважає, що розмір витрат на правову допомогу, який заявлений до стягнення не відповідає принципу співмірності, адже справа належить до категорії незначної складності, що не вимагала у адвоката значного часу для вивчення законодавства у сфері спірних правовідносин, а тому розмір витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн. є завищеним та не відповідає складності справи. 
В судове засідання представник позивача не з`явився, у прохальній частині позовної заяви звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. 
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, зокрема не заперечувала факту укладення між нею та первісним кредитором договору, а також свого обов`язку повернути тіло кредиту в сумі 7000 грн., натомість зазначила, що через фінансові труднощі не могла виконувати своїх зобов`язань за даним договором. Вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, а також розмір судових витрат на правову допомогу не визнала, вказуючи на те, що заявлені позивачем суми до стягнення не відповідають принципу справедливості та є завищеними. 
Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У відповідності до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Судом встановлено, що 28.05.2021 року о 06 год. 55 хв. ОСОБА_1 подала заяву на отримання кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та цього ж дня о 07 год. 00 хв. їй був надісланий одноразовий ідентифікатор для підписання договору, який остання ввела 28.05.2021 року о 07 год. 02 хв., тим самим підписала договір між нею та первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Наведені обставини підтверджуються довідкою щодо дій позичальника в Інофрмаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а/с 14). 
Отже, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»  та відповідачем укладено договір кредитної лінії №435084485 від 28.05.2021 року  у електронній формі з використанням електронного підпису, а саме одноразового ідентифікатора MNV2J9G3 (а/с 22). 
Верховний суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 провадження № 61-9071св20 зазначив, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи(вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Також Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 провадження № 61-6066 св 23 погодився з тим, що без введення особою логіна і паролю в інтернет-банкінгу (де він обслуговується), які відомі виключно останньому, здійснення його верифікації, передання ним та отримання відповідачами персональних даних від позивача з метою укладення договору, є неможливим, а в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивача, як і незаконності заволодінням його персональними даними.
Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. 
Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. 
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. 
Відповідно до умов вище вказаного кредитного договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит в сумі 7000 грн, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику (п.1.1 договору). 
Факт зарахування кредитних коштів в розмірі 7000 грн. за вказаним вище договором на належну відповідачу банківську картку № НОМЕР_2 підтверджується листом АТ «Ощадбанк» від 05.09.2025 року №46/1211/114743/205БТ, а також довідкою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та платіжним дорученням від 28.05.2021 року (а/с 66, а/с 48 зворот, а/с 12). 
На підставі пункту 1.7, 1.8 договору кредит надається строком на 28 днів від дати отримання кредиту позичальником (далі дисконтний період). Сторони погодили, що встановлений строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця встановлено функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах описаних в цьому пункті, не обмежена. 
Відповідно до пункту 1.9. договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в розмірі 602,25 процента річних, що становить 1,65 процентів від суми кредиту за кожний день користування ними. За умови продовження строку дисконтного періоду на умовах пункту 1.7 договору з наступного дня після закінчення вказаного в пункті 1.7 договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 620,5 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. У випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення дисконтного періоду без своєчасної сплати процентів в порядку, передбаченому пунктом 1.8 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються, застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 процентів річних, що складають 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. 
Пунктом першим ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
За змістом ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18)). 
Згідно з ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Так, за наслідками розгляду справи встановлено, що право вимоги за вказаним вище кредитним договором неодноразово переуступалось, зокрема 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01 до якого в подальшому укладались додаткові угоди, у тому числі щодо продовження терміну дії вказаного договору факторингу. Також, 30.10.2023 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладено Договір факторингу № 30/1023-01, а вже 08.07.2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та позивачем укладено Договір факторингу № 08/07/25-Е відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за вказаним вище кредитним договором (а/с 34-45)
Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
На підставі частини 1, 2статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Отже, виходячи із положень ст. 1078 ЦК України, за договором факторингу допускається відступлення як наявної, так і майбутньої вимоги.
Таких висновків дійшов також Вищий господарський суд України у постанові від 19 жовтня 2015 року (справа №910/3498/15-г), де вказав, що тільки договору факторингу, порівняно з іншими договорами, притаманна можливість здійснювати відступлення як наявної, так і майбутньої грошової вимоги. Інші договори, включаючи загальний договір відступлення права вимоги (цесії), розраховані на відступлення лише наявних вимог. 
Так, матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо розірвання чи визнання недійсними вказаних вище договорів на підставі яких відступалось право вимоги за кредитним договором укладеним між первісним кредитором та відповідачем. Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» заборгованості за кредитним договором, а договори факторингу остання не оспорювала, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору.
Отже, суд приходить до висновку, що внаслідок послідовного укладення договорів факторингу права вимоги за договором між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 від 28.05.2021 року №435084485 перейшло до позивача та відповідачем і її представником не надано суду належних і допустимих доказів на спростування вказаних обставин. 
Відповідно до правового висновку, сформованого Верховним судом  у постанові від 6 лютого 2019 року у справі № 361/2105/16-ц, неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач належним чином своїх зобов`язань за договором не виконала, у зв`язку з чим станом на 30.10.2023 року за нею рахується заборгованість в сумі 24586 грн., яка складається з наступного: 7000 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 17586 грн. – заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом (а/с 29). 
Матеріали справи містять реєстр боржників як додаток до договору факторингу від 08.07.2025 року, де відтворено відомості про суму заборгованості боржника ОСОБА_1 в розмірі 17586 (а/с 32). 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17 зазначено, що проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплат врегульований ч.1 ст.1048 ЦК України. Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.
За змістом п.1.11 кредитного договору основана сума кредиту має бути повернена не пізніше дати закінчення дисконтного періоду, у а у разі, якщо позичальник продовжує користуватися грошовими коштами після закінчення дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду, та у разі продовження строк дії договору на умовах п.1.12.1 договору, основна сума кредиту має бути повернена не пізніше дати, визначеної за правилами п.1.12.1 договору, але в будь-якому разі не пізніше граничного строку дії договору.
Відповідно до п. 1.12.1 договору зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переноситься на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду. 
Згідно п.1.12.2 договору з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним.
Також, згідно п 4.2. строк дії цього договору обчислюється з моменту його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та до закінчення строку кредиту визначеного в п. 1.2. договору. Строк дії договору може бути продовжено з урахуванням умов продовження строку надання кредиту передбачених п. 1.3 та п. 1.7 договору. У будь-якому разі зобов`язання що виникли під час дій договору діють до повного їх виконання.
У п. 4.3 договору закріплено, що сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі визначеному в п.1.7.2 договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у позивача наявні правові підстави для стягнення відсотків за кредитним договором як в межах строку його дії (відповідно до ст. 1048 ЦК України) так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст. 625 ЦК України), так як останні нараховані згідно умов кредитного договору.
Отже, з системного аналізу наведених вище норм законодавства в сукупності із положеннями укладеного між відповідачем та первісним кредитором договору, вбачається, що вимоги позивача про стягнення із відповідачки на його користь відсотків за користування кредитом у заявленому до стягнення розмірі є правомірною та відповідає вимогам чинного законодавства та погодженим сторонами умовам договору. 
Будь-яких доказів на спростування вказаного розрахунку заборгованості відповідач не надала, а також відсутні відомості щодо оскарження нею умов кредитного договору в частині порядку нарахування та розміру визначених договором відсотків за користування кредитними коштів. При цьому, відповідач добровільно погодилась на вказані вище умови кредитного договору, шляхом його підписання. 
У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вище вказана заборгованість. 
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення понесенні останнім судові витрати, оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, при цьому доказів підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору згідно з ст. 5 Закону України «Про судовий збір» матеріали справи не містять. 
У відповідності до вимог ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
ЄСПЛ у рішенні від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим, а у рішенні від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» звернув увагу на те, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Дослідивши матеріали справи в сукупності із наданими представником позивача доказами, а саме: договором про надання правничої допомоги № 09/07/25-01 від 09.07.2025 року з додатковою угодою від 09.07.2025 року, актом прийому-передачі наданих послуг за вказаним договором (а/с 25-27), суд приходить до висновку, що розмір витрат позивача на правову допомогу у зв`язку із судовим розглядом даного спору становить 7000 грн., що є співмірним з складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціною позову та складністю справи. 
При цьому, суд також приймає до уваги правовий висновок Верхового суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 відповідно до якого у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки мас бути сплачено. 
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 509, 526, 530, 536, 549, 550, 625, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 1, 12, 76-89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, - 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс», ЄДРПОУ 42986956, заборгованість за кредитним договором № 435084485 від 28.05.2021 року в розмірі 24586 грн. (двадцять чотири тис. п`ятсот вісімдесят шість грн.), а також витрати на правову допомогу в розмірі 7000 грн. та судовий збір в сумі 2422,40 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Чернівецького апеляційного суду. 
Повний текст рішення виготовлено 06.04.2026 року. 

Суддя Чернівецького районного
суду міста Чернівців      Федіна А. В.