Справа № 577/6805/25 
Номер провадження 22-ц/816/1773/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 квітня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого – Замченко А.О. (суддя-доповідач),
суддів – Петен Я.Л., Черних О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача приватного виконавця Журида Сергія Миколайовича
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22 січня 2026 року в складі судді Рідзевської І.О., ухваленого в м. Конотоп, Сумської області (повний текст виготовлено 22 січня 2026 року)
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» до приватного виконавця Журида Сергія Миколайовича про стягнення безпідставно набутих коштів,
в с т а н о в и в :
07.11.2025 АТ «СК «ІНГО» звернулося до ОСОБА_1 з позовом, який мотивувало тим, що товариство перерахувало на рахунок відповідача 89702 грн 88 коп., з призначенням платежу: на виконання виконавчих документів. Вказані кошти були перераховані на рахунок приватного виконавця в якості авансового внеску на підставі ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», про що свідчить призначення платежів. Але виконавчі документи відповідно до рішень судів, які вказані в платіжних інструкціях, у приватного виконавця Журида С.М. на примусовому виконанні не перебували та виконавчі провадження відкриті не були. Тому грошові кошти авансових внесків сплачені відповідачу є не використаними та підлягають поверненню. Страхова компанія неодноразово зверталася до виконавця із заявами про повернення безпідставно набутих коштів, оскільки відпала необхідність у примусовому виконанні виконавчих документів. Але відповідач у добровільному порядку кошти не повернув.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з приватного виконавця Журида С.М. на користь товариства вказану суму.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22.01.2026 позов задоволено: стягнуто з приватного виконавця Журида С.М. на користь АТ «СК «ІНГО» безпідставно набуті кошти в розмірі 89702 грн 88 коп., 2422 грн 40 коп. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду, приватний виконавець Журида С.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов висновку, що кошти є безпідставно набутими у зв`язку з тим, що підстава їх перерахування (сплата авансового внеску) відпала. Але суд повністю проігнорував доводи відповідача, викладені у відзиві, щодо застосування ст. 1215 ЦК України. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15.05.2019 №2-р(II)/2019 обов`язок сплати авансового внеску визнано неконституційним. Позивач (професійний учасник ринку з потужним штатом юристів) здійснював платежі в період з 11.01.2021 по 06.04.2021, тобто майже через два роки після того, як цей обов`язок перестав існувати.
Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
На момент здійснення платежів у 2021 році в позивача не існувало жодного законодавчо встановленого обов`язку перераховувати ці кошти відповідачу. Оскільки позивач є професійним учасником ринку (страхова компанія), він не міг не знати про неконституційність норми щодо обов`язкового авансування.
Тому висновок суду про те, що платежі були «авансовим внеском», лише підтверджує факт добровільної та свідомої оплати необов`язкового платежу позивачем, що згідно зі ст. 1215 ЦК України є прямою підставою для відмови в поверненні таких коштів.
Крім того, відповідач зазначає, що суд першої інстанції відхилив його заяву про застосування позовної давності, мотивуючи це тим, що на період дії воєнного стану перебіг строків було зупинено на підставі пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Позивач не надав суду жодних доказів того, що воєнний стан чи карантин реально перешкоджали страховій компанії, яка безперервно здійснює свою діяльність у м. Києві, подати позовну заяву в межах загального трирічного строку.
Враховуючи, що строк позовної давності за останнім платежем сплив у квітні 2024 року, а позов було подано лише в листопаді 2025 року, тобто вже після того, як законодавчі норми про зупинення строків втратили чинність, існують всі підстави для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмови в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.
23.03.2026 від АТ «СК «ІНГО» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що АТ «СК «ІНГО» на рахунок приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Журида С.М. перерахувало грошові кошти на загальну суму 89702 грн 88 коп., що підтверджується платіжними інструкціями:
- від 11.01.2021 №500 на суму 3618 грн 39 коп. з призначенням платежу: «на виконання наказу від 08.08.2019 №457 про стягнення з СК Галицька на користь СК Інго боргу» (а. с. 6);
- від 14.01.2021 №930 на суму 3138 грн 37 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 26.10.2020 №761/6372/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь СК Інго боргу» (а. с. 6 зв.);
- від 14.01.2021 №931 на суму 3151 грн 82 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 13.0.2020 №761/24582/19 про стягнення зі ОСОБА_3 на користь СК Інго боргу» (а. с. 7);
- від 14.01.2021 №932 на суму 3265 грн 08 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 14.12.2020 №356/326/19 про стягнення з ОСОБА_4 на користь СК Інго боргу» (а. с. 7 зв.);
- від 16.01.2021 №1158 на суму 2042 грн 04 коп. з призначенням платежу: «на виконання наказу від 11.01.2021 №910/15809/20 про стягнення з СК Київ-РЕ на користь СК Інго боргу» (а. с. 8);
- від 19.01.2021 №1364 на суму 1765 грн 37 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 03.12.2020 №760/28233/19 про стягнення з ОСОБА_5 на користь СК Інго боргу» (а. с. 8 зв.);
- від 19.01.2021 №1374 на суму 3321 грн 65 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 22.12.2020 №369/6784/20 про стягнення з ОСОБА_6 на користь СК Інго боргу» (а. с. 9);
- від 21.01.2021 №1560 на суму 1822 грн 31 коп. з призначенням платежу: «на виконання зведеного ВП від 28.12.2020 №910/15318/20 про стягнення з СК Граве на користь СК Інго боргу» (а. с. 9 зв.);
- від 25.01.2021 №1896 на суму 2931 грн 19 коп. з призначенням платежу: «на виконання зведеного ВП від 29.07.2016 №910/11158/16 про стягнення з СК Нова на користь СК Інго боргу» (а. с 10);
- від 25.01.2021 №1897 на суму 3007 грн 79 коп. з призначенням платежу: «на виконання зведеного ВП від 19.11.2018 №910/11001/18 про стягнення з СК Домінанта на користь СК Інго боргу» (а. с. 10 зв.);
- від 26.01.2021 №1910 на суму 4273 грн 41 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 26.10.2020 №552/3735/20 про стягнення з ОСОБА_7 на користь СК Інго боргу» (а. с. 11);
- від 28.01.2021 №2193 на суму 2301 грн 20 коп. з призначенням платежу: «на виконання зведеного ВП від 22.12.2017 №910/18536/17 про стягнення з СК Скайд на користь СК Інго боргу» (а. с. 11 зв.);
- від 28.01.2021 №2271 на суму 4135 грн. з призначенням платежу: «на виконання наказу від 31.12.2013 №910/20216 про стягнення з ТОВ Ферум-Фрахт на користь СК Інго боргу» (а. с. 12);
- від 03.02.2021 №2710 на суму 1648 грн 34 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 17.10.2018 №307/1715/18 про стягнення з ОСОБА_8 на користь СК Інго боргу» (а. с. 12 зв.);
- від 05.02.2021 №2897 на суму 1907 грн 69 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 12.02.2020 №199/9603/19 про стягнення з ОСОБА_9 на користь СК Інго боргу» (а. с 13);
- від 05.02.2021 №2900 на суму 1820 грн 45 коп. з призначенням платежу: «на виконання наказу від 14.01.2021 №910/16819/20 про стягнення з СК Еталон на користь СК Інго боргу» (а. с. 13 зв.);
- від 17.02.2021 №4038 на суму 2905 грн 90 коп. з призначенням платежу: «на виконання зведеного ВП від 07.04.2020 №190/19014/19 про стягнення з СК Здорово на користь СК Інго боргу» (а. с. 14);
- від 19.02.2021 №4226 на суму 2898 грн з призначенням платежу: «на виконання зведеного ВП від 19.08.2020 №904/2661/20 про стягнення з СК Домінанта на користь СК Інго боргу» (а. с. 14 зв.);
- від 25.02.2021 №4652 на суму 1234 грн 11 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 28.01.2021 №515/1303/20 про стягнення ОСОБА_10 на користь СК Інго боргу» (а. с. 15);
- від 25.02.2021 №4655 на суму 2801 грн 78 коп. з призначенням платежу: «на виконання зведеного ВП від 11.02.2021 №910/11701/20 про стягнення з СК Здорово на користь СК Інго боргу» (а. с. 15 зв.);
- від 25.02.2021 №4664 на суму 4785 грн з призначенням платежу: «на виконання зведеного ВП від 23.03.2020 №910/18894/19 про стягнення з Європейського страхового союзу на користь СК Інго боргу» (а. с. 16);
- від 01.03.2021 №4814 на суму 1907 грн 69 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 12.02.2020 №16.02.2021 про стягнення з ОСОБА_9 на користь СК Інго боргу» (а. с 16 зв.);
- від 01.03.2021 №4827 на суму 3321 грн 65 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 22.12.2020 №369/6784/20 про стягнення з ОСОБА_6 на користь СК Інго боргу» (а. с. 17);
- від 10.03.2021 №5667 на суму 4198 грн 86 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 28.12.2020 №603/477/20 про стягнення з ОСОБА_11 на користь СК Інго боргу» (а. с 17 зв.);
- від 10.03.2021 №5669 на суму 1822 грн 31 коп. з призначенням платежу: «на виконання наказу від 18.01.2021 №910/15318/20 про стягнення з СК Граве Україна на користь СК Інго боргу» (а. с. 18);
- від 22.03.2021 №6672 на суму 1922 грн з призначенням платежу: «на виконання в/л від 24.02.2021 №177/663/20 про стягнення з ОСОБА_12 на користь СК Інго боргу» (а. с 18 зв.);
- від 29.03.2021 №7054 на суму 2175 грн 81 коп. з призначенням платежу: «на виконання рішення від 23.07.2020 №243/5041/20 про стягнення з ОСОБА_13 на користь СК Інго боргу» (а. с. 19);
- від 02.04.2021 №7409 на суму 3096 грн 10 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 08.02.2021 №237/3537/20 про стягнення з ОСОБА_14 на користь СК Інго боргу» (а. с 19 зв.);
-від 29.03.2021 №7055 на суму 3201 грн з призначенням платежу на виконання зведеного ВП від 23.05.2017 №910/23606/16 про стягнення з СК Скайд на користь СК Інго боргу» (а. с. 20 );
- від 02.04.2021 №7410 на суму 2026 грн 82 коп. з призначенням платежу: «на виконання в/л від 20.08.2020 №515/370/20 про стягнення з ОСОБА_15 на користь СК Інго боргу» (а. с. 20 зв.);
- від 06.04.2021 №7721 на суму 4301 грн з призначенням платежу: «на виконання наказу від 10.12.2020 №910/13534/20 про стягнення на користь СК Інго боргу» (а. с. 21);
- від 06.04.2021 №7722 на суму 2954 грн 75 коп. з призначенням платежу: «на виконання наказу від 22.12.2020 №909/688/20 про стягнення з СК Галицька на користь СК Інго боргу» (а. с. 21 зв).
Листами від 20.10.2025, 05.11.2025 АТ «СК «ІНГО» зверталося до приватного виконавця Журида С.М. із заявами про повернення сплачених авансових внесків (а. с. 22 – 25).
Постановляючи рішення про задоволення позову, місцевий суд виходив з того, що після сплати авансових внесків АТ «СК «Інго» не пред`явило до виконання приватному виконавцю Журиду С.М. виконавчі документи, тому необхідність фінансування виконавчого провадження перестала існувати, а у виконавця виник обов`язок повернути кошти, які він отримав.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають матеріалами справи та вимогами закону.
У правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.10.2022 у справі №229/1026/21, зазначено, що оскільки в цій справі спірні правовідносини пов`язані з безпідставним, на думку позивача, неповерненням відповідачем (фізичною особою) йому грошових коштів, то спір не є публічно-правовим, а випливає з відносин, які стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. При цьому, враховуючи відсутність між сторонами господарських правовідносин, як і спору про право, який виник з таких правовідносин, відсутність імперативних норм процесуального закону про віднесення такого виду спору до юрисдикції господарських судів, спір у цій справі має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Рішенням Конституційного Суду України від 15.05.2019 у справі №2-р(ІІ)2019 положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII зі змінами визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Тобто з 15.05.2019 долучення до заяви про відкриття виконавчого провадження квитанції на підтвердження сплати авансового внеску стало не обов`язковим.
У той же час Закон України «Про виконавче провадження» продовжує містити поняття та необхідність сплати авансового внеску. Рішення Конституційного Суду України фактично відмінило обов`язок долучати квитанцію про сплату авансового внеску до заяви про відкриття виконавчого провадження, але не відмінило принцип, за яким приватні виконавці фінансують свою діяльність та розпочинають виконавчі дії саме за рахунок таких авансових внесків.
Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з авансового внеску стягувача.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Відповідач не заперечує, що страхова компанія сплачувала авансові внески з метою здійснення примусового виконання виконавчих документів на його рахунок та що виконавчі документи не пред`являлися до виконання в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Але вважає, що зазначені кошти не підлягають поверненню.
Оскільки виконавчі документи після проведених авансових платежів не було пред`явлено до виконання приватному виконавцю Журиду С.М., тобто відпала необхідність фінансування виконавчого провадження, у виконавця виник обов`язок повернути кошти, які він отримав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
У постанові Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №910/17324/19 зроблено висновок, що якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).
У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Згідно з ч. 1 зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Як встановлено судом, правовою підставою для набуття приватним виконавцем грошових коштів, було внесення авансових внесків. Згодом потреба в таких внесках підпала, оскільки АТ СК «ІНГО» вирішило не пред`являти приватному виконавцю Журиду С.М. виконавчі документи на виконання.
Таким чином правова підстава для отримання таких коштів відпала, а тому грошові кошти підлягали поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.
Встановивши, що підстава, яка існувала на час набуття відповідачем майна (грошових коштів) позивача, згодом відпала, і зазначені кошти не входять по переліку, які не підлягають поверненню (ч. 1 ст. 1215 ЦК України), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України, а грошові кошти підлягають стягненню з відповідача, в якого вони перебувають безпідставно (підстава відпала).
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність, є необґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності в здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29.01.2013).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 07.11.2018 у справі №372/1036/15-ц, від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 та в постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №385/1454/15-ц, від 01.10.2020 у справі №912/1672/18 викладені висновки, відповідно до яких позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору, тому встановивши доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, але якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною в справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.
Разом з цим, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме: продовження позовної давності.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211 з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-ІХ розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.
Отже початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання 02.04.2020 чинності Законом №540-ІХ.
Подібний правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі №910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а скасований був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27.06.2023 №651.
Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Водночас Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався указами Президента України та триває дотепер.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-ІХ розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк його дії.
Закон №2120-ІХ набрав чинності 17.03.2022.
Надалі Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08.11.2023 №3450-ІХ пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Закон №3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 №4434-ІХ пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено.
Закон №4434-ІХ набрав чинності 04.09.2025.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а з 30.01.2024 до 03.09.2025 включно перебіг такого строку зупинявся.
Оскільки в цій справі станом на 02.04.2020 позовна давність щодо позовних вимог АТ СК «ІНГО» не спливла, то цей строк унаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану (до 29.01.2024) й подальшого (з 30.01.2024 до 03.09.2025 включно) зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану не є пропущеним.
Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 17.04.2024 у справі №127/12240/22, апеляційний суд вважає необґрунтованим, оскільки вона є нерелевантною. У зазначеній справі позивач протягом півроку 37 платежами перераховував відповідачу кошти, зазначаючи в призначенні платежу: «поповнення карткового рахунка відповідача». При цьому позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин з відповідачем щодо створення спільного бізнесу, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі регулярно протягом тривалого часу, тому його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Посилання на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №185/446/18, також є нерелевантним до даних правовідносин, оскільки в зазначеній справі позивач перерахував відповідачці 1200000 грн добровільно без зазначення призначення платежу для ведення спільного бізнесу.
Правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 11.01.2023 у справі №548/741/21, також є нерелевантною до даних правовідносин, оскільки в цій справі кошти передавалися на виконання договору купівлі-продажу на підставі розписки.
З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позовних вимог.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу відповідача приватного виконавця Журида Сергія Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 07 квітня 2026 року.

Головуючий – Анна ЗАМЧЕНКО
Судді - Яна ПЕТЕН
Оксана ЧЕРНИХ