Справа № 525/1206/25
Номер провадження 2/525/72/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

30 березня 2026 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Ячала Ю.І., 
за участю  секретаря Лопатки О.В.,
представника позивача Юсан І.О.,
першого відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, -
встановив:
У жовтні 2025 представник позивача адвокат Юсан Інна Олександрівна через систему "Електронний суд" звернулася до суду в інтересах позивача ОСОБА_2 з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних витрат та трьох відсотків річних.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 20 червня 2021 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000,00 грн. доларів США, що за курсом НБУ, на день укладення договору становило 816090,00 грн. Грошові кошти надавалися на купівлю квартири в м. Бровари Київської області, ЖК "Скандія". Згідно з умовами договору позики, строк повернення позики настав 31 липня 2022, однак відповідач свої зобов`язання не виконав, кошти не повернув. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2022 у справі № 577/3234/22 (провадження № 2/577/849/22) з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 було стягнуто 1101115,60 грн., в тому числі 1097058,00 грн. – основна сума боргу за договором позики та 4057,60 грн. – 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 31.07.2022 по 13.09.2022. Після ухвалення рішення суду відповідач ОСОБА_1 частково виконав зобов`язання, а саме: 01.05.2023 відповідачем було повернуто грошові кошти в сумі 40000,00 грн., що підтверджується розпискою від 01.05.2023. 01.08.2024 відповідачем було повернуто грошові кошти в сумі 50000,00 грн., що підтверджується розпискою від 01.08.2024. Таким чином станом на 27.10.2025 залишок неповернутих коштів складає 1011115,60 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлених договором або законом. Оскільки відповідач не виконав зобов`язання вчасно, у позивача виникло право на стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за період прострочення. Такі дії відповідача спричинили матеріальні втрати позивачу, які підлягають компенсації відповідно до ст. 625 ЦК України. Розрахунок виконано за офіційними щомісячними індексами інфляції Держстату України (2022-2025) з урахуванням часткових платежів. Період прострочення 01.11.2022 по 30.09.2025 включно, згідно з яким: - інфляційні втрати – 251233,80 грн.; - 3 % річних за користування чужими коштами - 91697,60 грн. Враховуючи вищевикладене представник позивача просить суду стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 342931,40 грн. 
20 листопада 2025 від відповідача ОСОБА_1 через систему "Електронний суд" надійшло клопотання про залучення співвідповідача по справі ОСОБА_3 , дружину відповідача, так як вона також має відповідальність за виконання зобов`язання. Відповідач отримував позику в шлюбі, і вона була використана в інтересах сім`ї на купівлю квартири, а отже дружина достовірно знала про вищезазначений факт, вказане беззаперечно підтверджується її письмовою згодою на укладення договору купівлі-продажу (а.с. 40-41).
Ухвалою суду від 01 грудня 2025 клопотання сторони відповідача по справі від 19.11.2025 задоволено, залучено в якості співвідповідача по справі фізичну особу – ОСОБА_3 , якій запропоновано подати до суду відзив, форма та зміст якого повинна відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України (а.с. 55).
23 грудня 2025 від відповідача ОСОБА_1 через систему "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив відповідно до якої посилається на те, що цивільний процес не є місцем для поширення припущень, моральних оцінок чи образ, а суд розглядає справу виключно на підставі фактів і доказів, а не емоційних тверджень сторін. Твердження співвідповідача про те, що борг є фіктивним є безпідставними. Саме по собі заперечення співвідповідача без подання доказів не спростовує наявність зобов`язання та не звільняє її від обов`язку доказування. Відзив містить значний обсяг викладених обставин, що стосуються: особистих та сімейних відносин сторін, суб`єктивних оцінок поведінки відповідача як чоловіка співвідповідачки, припущень щодо мотивів вчинення правочинів, які не є предметом доказування у даній справі, не мають правового значення для вирішення спору та не спростовують заявлених вимог. Таким чином співвідповідач, фактично ухиляється від надання правової позиції по суті заявлених вимог. Викладені у відзиві оціночні та маніпулятивні твердження не спрямовані на належний захист прав та інтересів сторони. За наявності цим обставин закон прямо передбачає солідарну відповідальність подружжя, незважаючи на суб`єктивне ставлення одного із них на борг (а.с. 63-64). 
17 грудня 2025 від співвідповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву позивача ОСОБА_2 , відповідно до якого представник співвідповідача ОСОБА_3 посилався на те, що остання вважає її залучення до участі у справі безпідставним. Зауважили, що квартира не купувалася в юридичної особи ЖК "Скандія". Відповідачем ОСОБА_1 30.06.2021 був підписаний попередній договір, з юридичною особою "Будівельна компанія "Тріумф". 19.07.2021 співвідповідач дарує частку своєї квартири купленої до шлюбу відповідачу. 21 лютого 2022 відповідач укладає договір купівлі квартири АДРЕСА_1 . Тому твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що співвідповідачка залишила його з боргом несправедливі, так як вона подарувала відповідачу частку своєї квартири купленої до шлюбу з відповідачем. Але, так як йому нічого не потрібно, 21.07.2022 останній заповідає подаровану частку квартири та квартиру у м. Бровари Ткаченку В.М. Відповідач намагається запевнити співвідповідача, що квартира купувалася на кошти отримані в борг від позивача, але це не відповідає дійсності, так як квартира купувалася на власні кошти відповідача та його дружини, і як стало відомо під час розлучення з залученням кредитних коштів АТ КБ "Приватбанк", які відповідач оформив на своє ім`я, і ніяку позику у ОСОБА_2 не отримував. Представник співвідповідача вважає, що нараховані відповідачем разом з позивачем інфляційні втрати на три проценти річних, за період прострочення з 01.11.2022 по 3.09.2025, сплата яких не передбачена договором позики, з урахуванням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, підлягають списанню позикодавцем за відсутності правових підстав, починаючи із дня введення на території України воєнного стану, з 24.02.2022. Враховуючи вищезазначене представник співвідповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 71-75).
29 грудня 2025 на адресу суду через систему "Електронний суд" від представника позивача адвоката Юсан І.О. надійшла заява про уточнення позовних вимог. Відповідно до заяви представник позивача просить суд стягнути солідарно з відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 251233,80 грн. та три проценти річних за користування чужими коштами – 91697,60 грн., всього 342931,40 грн. (а.с. 101).
Ухвалою суду від 29.12.2025 уточнену позовну заяву від 29.12.2025 прийнято до розгляду, копію заяви з уточненими позовними вимогами надіслано особам, які беруть участь у справі (а.с. 105).
06 січня 2026 від відповідача ОСОБА_1 через систему "Електронний суд" надійшов відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначив, що визнає уточнені позовні вимоги в повному обсязі, та в разі ухвалення рішення по справі не заперечує проти стягнення суми заборгованості солідарно з нього та ОСОБА_3 (а.с. 109-110).
07 січня 2026 від співвідповідача ОСОБА_3 через систему "Електронний суд" надійшов відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якого співвідповідачка зазначила, що просить відмовити позивачу та відповідачу у його первісних вимогах викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог за безпідставністю в повному обсязі. Вважає, що відсутні правові підстави кваліфікувати її, як зобов`язану особу за укладеним відповідачем договором позики, оскільки як співвідповідач згоди на його укладення відповідачем не надавала, факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за договором коштів саме в інтересах сім`ї у цій справі є недоведеними, як і сама передача коштів від позивача до відповідача (а.с. 109-110).
20 січня 2026 від представника позивача адвоката Юсан І.О. через систему "Електронний суд" надійшло клопотання про залучення співвідповідача по справі ОСОБА_3 , для забезпечення солідарної відповідальності згідно заяви позивача про уточнення позовних вимог від 29.12.2025 (а.с. 129-130).
Ухвалою суду від 26 січня 2026 клопотання сторони позивача по справі від 19.01.2026 задоволено, залучено в якості співвідповідача по справі фізичну особу – ОСОБА_3 , якій запропоновано подати до суду відзив, форма та зміст якого повинна відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України (а.с. 143).
Ухвалою суду від 06 лютого 2026 підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 04 березня 2026 (а.с. 154).
30 березня 2026 на адресу суду від представника співвідповідача ОСОБА_3 адвокат Мечкало І.В. через систему "Електронний суд" надійшла заява, відповідно до якої представник зазначає, що 30.03.2026 вона із співвідповідачем ОСОБА_3 уклади договір про надання правничої допомоги, в зв`язку з цим просила відкласти розгляд справи надавши можливість ознайомитися з матеріалами справи для ефективного представництва прав і законних інтересів відповідача (а.с. 197-198). 
Представник позивача адвокат Юсан І.О. в судовому засідання позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, в своїх поясненнях посилалася на обставини викладені в позовній заяві та змісті уточненої позовної заяви.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засідання уточнені позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі, зазначив, що не заперечує проти нарахування інфляційних втрат на трьох процентів різних в зв`язку з невиконанням ним рішення відповідно до якого стягувалася сума боргу на рахунок позивача. Він сплатив певну суму коштів, про що в матеріалах справи маються відповідні розписки. Згоден з тим, що борг за інфляційними втратами та трьома процентами річних повинен стягуватися з нього та ОСОБА_3 .
Позивач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився (а.с. 155, 189), клопотання про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав.
Співвідповідач ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася (а.с. 161, 190), клопотання про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. Стороною відповідача направлявся відзив на позовну заяву та уточнену позовну заяву.
Представник співвідповідача ОСОБА_3 адвокат Мечкало І.В. направила на адресу суду клопотання про вступ у справу в якості представника на стороні співвідповідача (а.с. 209). 
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_1 , дослідивши доводи сторін, викладені у позові та письмових заявах по суті справи, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2022 у справі № 577/3234/22 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20 червня 2021 року в сумі 1101115,60 грн., в тому числі 1097058,00 грн. – суму заборгованості, 4057,60 грн. – 3 % річних за користування грошовими коштами та 11011,16 грн. судового збору. Рішення суду набрало законної сили 25 листопада 2022 (а.с. 99-100).
Примусове виконання по даному рішенню не здійснювалося, дана обставина вбачається з матеріалів справи та знайшла своє підтвердження під час пояснень сторін в судовому засіданні, та не заперечувалася сторонами по справі.
В рахунок погашення заборгованості відповідач ОСОБА_1 сплатив позивачу ОСОБА_2 частину грошових коштів, а саме 10.08.2024 – 50000,00 грн., 01.05.2023 – 40000,00 грн. та 30.12.2022 – 11011,16 грн., що підтверджено розписками, які підписані сторонами по справі та приєднані до матеріалів справи (а.с. 45-46). Факт сплати підтверджений стороною відповідача та не заперечувався стороною позивача в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, факт укладення договору позики та неповернення грошових коштів встановлений рішенням суду та сторонами не оспорюється.
Відповідно до положень частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За положенням статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Таким законом є, зокрема приписи частини другої статті 625 ЦК України, за змістом яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦУК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Такий висновок підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.
Велика Палат Верховного Суду у справі №686/7081/21 зазначила, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання.
Разом із тим, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження №12-302гс18).
Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Встановлено, що судовим рішенням у справі №577/3234/22 сума грошових коштів присуджених до стягнення становить, зокрема суму позики у розмірі 1101115,60 грн.
Таким чином, грошове зобов`язання виражене судом у грошовій одиниці України - гривні, грошовий еквівалент в іноземній валюті у зобов`язанні не визначено, а тому воно з моменту набрання судовим рішенням законної сили має бути виконане у гривнях у розмірі, визначеному у цьому судовому рішенні.
У разі невиконання відповідачем такого обов`язку, майнові права та інтереси позивача у спірних правовідносинах захищаються положеннями, передбаченими частиною другою статті 625 ЦК України, зокрема, шляхом сплати боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).
Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а є засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки це передбачено законом, а не договором.
За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Так, у справі що розглядається, боржники відповідачі отримали суму позики в іноземній валюті - доларах США.
Тобто предметом укладеного між сторонами договору позики є іноземна валюта, яку відповідач зобов`язався повернути позивачу.
Водночас заборгованість за договором позики на підставі рішення у справі № 577/3234/22, ухваленого за позовом ОСОБА_2 , який пред`явив позов про стягнення заборгованості у гривнях, стягнута з відповідачів в гривнях без застосування валютної прив`язки, еквівалент суми боргу визначений станом на 13.09.2022, тобто на час подання позовної заяви, а не час укладення договору позики.
Ураховуючи наведене, кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість боржника.
Щодо періоду, за який підлягає стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Матеріали справи містять розрахунок інфляційних витрат та 3 % річних за користування грошовими коштами за період з листопада 2022 по вересень 2025, 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав розрахунок (а.с. 18-19), в якому провів нарахування інфляційних втрат за предметом позову в розмірі 251233,80 грн. інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за період з листопада 2022 по вересень 2025 року та 91697, 60 грн. трьох відсотків річних за користування грошовими котами за період листопада 2022 по вересень 2025. Що стосується періоду стягнення то позивачем зазначено, що судове рішення не виконане, а рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25.10.2022, стягнуто 3% річних по 13.09.2022, а тому він вимагає сплати інфляційних втрат з листопада 2022 по вересень 2025 та 3% річних за цей же період. Сторона відповідача погоджується з вищезазначеним розрахунком та не заперечує проти стягнення відповідної суми котів.
При цьому суд, враховуючи позицію позивача та відповідача по справі, приймає розрахунок позивача щодо інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання та трьох відсотків річних за користування грошовими котами, та погоджується з даними розрахунками та вважає, що він відповідає вимогам закону, з урахування того, що другий відповідача заперечував задоволення вимоги позивача тільки з посиланням на те, що вимога про солідарне стягнення не може бути задоволена.
Щодо позовної вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів, то суд зазначає наступне.
Позивачем подано позовну заяву про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних на зобов`язання, яке визначене рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2022 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, яке набрало законної сили. 
Позовна вимога в даному цивільному провадженні є фактично похідною по відношенню до попереднього рішення суду, яким визначено боргове зобов`язання першого відповідача у даному провадженні перед позивачем, а тому стягнення солідарно з іншої фізичної особи інфляційних витрат та трьох відсотків річних на зобов`язання, яке визначене рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2022, яка не була учасником вказаного цивільного провадження, може свідчити, що суд встановлює інші обставини, що не були встановлені чи відкинуті в рішенні іншого складу суду першої інстанції, яке має преюдиційне значення для розгляду даної справи та виходить за межі предмету розгляду в даному провадженні.
Тому суд не вважає, що наведені першим відповідачем по справі обставини, що стосуються наявності боргового зобов`язання, яке було предметом розгляду Конотопського міськрайонного суду Сумської області, справа № 577/3234/22, як то перебування у шлюбі з другим відповідачем по справі у відповідний період, мета отримання грошових коштів від позивача по справі, не впливають на предмет даного цивільного провадження і не створюють відповідних правових підстав для стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних солідарно.
Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення солідарно з ОСОБА_3 заборгованості в частині інфляційних витрат та трьох відсотків річних, задоволенню не підлягають.
Зважаючи на вище зазначене, позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 інфляційних витрат та трьох відсотків річних, слід задовольнити.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи ступінь задоволення позовних вимог з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) в розмірі 3429,31 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 509, 599, 610, 625, 626, 629, 656 ЦК України, ст. 12,13, 76-83, 141, 259, 263-265, 280-282, 289 ЦПК України, суд, -
вирішив:
Позов  ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , до  ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,  ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заборгованість за інфляційними витратами та три відсотки річних на заборгованість визначену рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області у справі № 577/3234/22 від 25 жовтня 2022 року в сумі 342931,40 (триста сорок дві тисячі дев`ятсот тридцять одну гривню 40 копійок).
В іншій частині відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати в сумі 3429,31 (три тисячі чотириста двадцять дев`ять гривень 31 копійку).
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення виготовлено 07.04.2026 року.

Суддя            Ю.І. Ячало