П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2025 року місто Київ 
справа № 761/33715/21 
провадження № 22-ц/824/6012/2025 

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача- Шкоріної О.І., суддів-Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Лященко Аліною Михайлівною,
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року,ухвалене у складі судді Сіромашенко Н.В., -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив стягнути на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 8389855 грн.
Позов обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1 здійснив перерахування на банківський рахунок ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 1064900 грн., а саме: 19.12.2018 - 100000 грн.; 29.11.2018 - 200000 грн.; 22.01.2019 - 200000 грн.; 22.01.2019 - 49900 грн.; 23.01.2019 - 115000 грн.; 31.01.2019 -200000 грн.; 31.01.2019 - 100000 грн.; 27.02.2019 - 100000 грн.
Перерахування грошових коштів було здійснено без будь-яких правових підстав, будь-які правочини між сторонами не укладалися, а тому дані кошти є безпідставно набутими.
18.03.2019 на адресу відповідача ОСОБА_2 позивачем була направлена претензія із проханням повернути грошові кошти в розмірі 1064900 грн. шляхом перерахування їх на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Сбербанк» на ім`я ОСОБА_1 .
Відповідь на претензію не отримана, безпідставно отримані грошові кошти не повернуті.
Крім того, під час перевірки руху коштів за банківськими рахунками, відкритими в АТ «Сбербанк» на ім`я ОСОБА_1 також з`ясувалося, що ОСОБА_2 на підставі банківської довіреності були отримані з рахунку грошові кошти на загальну суму 275000 доларів США, а саме: 07.12.2017 - 30000 доларів США; 29.01.2018 - 20000 доларів США; 06.02.2018 - 20000 доларів США; 23.02.2018 - 20000 доларів США; 06.04.2018 - 20000 доларів США; 17.05.2018 -20000 доларів США; 29.05.2018 - 20000 доларів США; 07.06.2018 -35000 доларів США; 13.06.2018 - 20000 доларів США; 27.08.2018 - 15000 доларів США; 29.08.2018 - 10000 доларів США; 11.09.2018 - 10000 доларів США; 02.11.2018 - 30000 доларів США; 09.11.2018 - 5000 доларів США.
18.03.2021 на адресу ОСОБА_2 була направлена претензія із проханням повернути грошові кошти в розмірі 275000 доларів США на банківський рахунок № № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Сбербанк» на ім`я ОСОБА_1 .
Відповідь на претензію не отримана, грошові кошти не повернуті.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 8389855 грн.
У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в сумі 14853736,90 грн. та 3172759,55 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день подачі позову становить 116023374,97 грн.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 . Відповідач вже довгий час проживає в Угорщині.
Історія фінансових взаємовідносин між сторонами почалася в 2000-х роках. Оскільки відповідач працював в банківських установах спочатку в Україні в ПАТ «Банк Форум» та ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», а згодом в Угорщині в Sberbank Europe AG, то відповідно сторони (батько з сином) домовились, що ОСОБА_2 перерахує (тим чи іншим способом) особисті грошові кошти на рахунки ОСОБА_1 , який за вказівками позивача буде виконувати доручення.
16.10.2009 ОСОБА_2 уклав з АКБ «Форум» договір № 2620/01/25036 банківського вкладу (депозиту) на вимогу «вільних рух» в національній валюті. Відповідно до умов вказаного договору банк відкрив вкладнику вкладний рахунок № НОМЕР_2 , з якого 16.10.2009 ОСОБА_2 були частково повернуто депозит в розмірі 20425500 грн. на власний поточний рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_3 , та 16.10.2009 з рахунку № НОМЕР_2 позивачем було частково повернуто депозит в розмірі 20272000 грн. на власний поточний рахунок ОСОБА_2 .
Цього ж дня з вказаного поточного рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_2 перерахував грошові кошти в розмірі 20425500 грн. та грошові кошти в сумі 20272000 грн. на інший власний поточний рахунок № НОМЕР_4 .
Ще 23.09.2009 ОСОБА_2 було видано банківську довіреність на ім`я ОСОБА_1 щодо управління грошовими коштами ОСОБА_2 на рахунку № НОМЕР_4 в АКБ «Форум».
16.10.2009 на підставі вказаної довіреності до договору банківського рахунку фізичної особи № 2620/21/193174 ОСОБА_1 перерахував грошові кошти в розмірі 20272000 грн. з рахунку ОСОБА_2 на свій власний поточний рахунок № НОМЕР_5 , відкритий в АКБ «Форум».
Позивач за зустрічним позовом зазначає, що ОСОБА_1 19.10.2009 зняв грошові кошти в розмірі 20272000 грн., що належать ОСОБА_1 , зі свого особистого рахунку № НОМЕР_5 у вигляді готівки, після чого придбав готівкову валюту в обсязі 1000000 доларів США та 979000 Євро, які поклав на власні депозитні рахунки в АКБ «Форум», що було еквівалентно на той час 19571730,55 грн.
В 2009-2013 роках ОСОБА_1 з валютних депозитних рахунків отримав дохід у сумі 130640,15 доларів США та 68519 Євро, які та решту коштів від суми 20272000 грн. залишив собі і до цього часу позивачу не повернув.
Звіти про виконанню доручень ОСОБА_2 ОСОБА_1 направляв на електронну пошту ОСОБА_2 , за вказані кошти прозвітовано 04.03.2011.
Крім того, 08.08.2011 ОСОБА_2 був розміщений строковий депозит в ПАТ «Юнекс Банк» в розмірі 1000000 доларів США, після чого 29.11.2012 вказані грошові кошти згідно платіжних доручень № 1 від 30.11.2012 та № 2 від 03.12.2012 по 500000 доларів США були перераховані сину ОСОБА_1 . Призначення платежу «допомога близькому родичу» була вказана за порадою ОСОБА_1 з метою перерахування грошових коштів та звільнення від сплати будь-яких додаткових платежів.
Також ОСОБА_2 ще перерахував грошові кошти в розмірі 1500000 доларів США 20.11.2012 зі свого рахунку на рахунок сина, що відкритий в ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії». В тому числі в ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» позивачем на ім`я відповідача було також видано банківську довіреність щодо зняття грошових коштів (довіреність № 1 від 05.12.2017 від ОСОБА_2 на ОСОБА_1 ).
Отримання 2500000 доларів США ОСОБА_1 підтверджено в електронному листі від 29.05.2013, адресованого батьку ОСОБА_2 .
Відповідач повідомив позивача, що в подальшому він може розмістити кошти на депозитний рахунок, відсотки на карточку, а карточку позивачу, а також вказав розмір процентів, які будуть нараховуватися на депозит.
Позивач зазначає, що зазначене підтверджує домовленості між сторонами щодо виникнення правовідносин по договору доручення з елементами договору комісії між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Переписка продовжувалася до 2018 року, в який відповідач повідомляв позивача про здійсненні розрахунки та проведені оплати коштами позивача.
Крім того, ОСОБА_2 для виконання доручень позивача перерахував на рахунок ОСОБА_1 протягом 2018 року грошові кошти в сумі 720162 грн.
На виконання домовленостей та задля можливості вільно розпоряджатися своїми грошовими коштами, переведеними на рахунки сина, ОСОБА_1 надав банківську довіреність батьку ОСОБА_2 , у даній довіреності надані широкі повні повноваження на будь-яке розпорядження грошовими коштами з будь-якими цілями та метою.
Позивач за зустрічним позовом зазначає, що вказані правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають ознаки змішаних договорів, таких як договору доручення та рідко комісії, що підтверджується зазначеними обставинами, передачою грошових коштів сину для вчинення конкретних дій за вказівкою ОСОБА_2 .
Саме з метою (для передання отриманого на підставі доручення) була і видана банківська довіреність ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 - для зняття ним його власних коштів, переданих для виконання доручення.
Позивачем ОСОБА_2 всього було передано ОСОБА_1 : в 2009 році - 20272000 грн.; 2012 році - 1000000 доларів США за курсом НБУ на 27.12.2022 становить 36568600 грн.; 2012 році - 1500000 доларів США за курсом НБУ на 27.12.2022 становить53352900 грн; в 2018 році - 720162,90 грн.
На виконання доручення позивача, ОСОБА_1 із суми в розмірі 20272000 грн. було витрачено 6138426 грн., по грошовим коштам в сумі 2500000 доларів США погоджено на виконання доручення 1191088,21 грн. 
Враховуючи погоджені витрати, поверненню підлягають кошти у зв`язку з припиненням договору доручення 14133574,00 грн. + 116023374,97 грн. ( 3172759,55 доларів США) + 720162,90 грн.
14.09.2022 ОСОБА_2 було направлено лист відповідачу на всі відомі поштові адреси, а також електронні про відмову від договору доручення, прохання надати звіт про виконання доручення та передати все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Відповіді на вказаний лист не надійшло. Електронні листи проігноровані.
Позивач ОСОБА_2 вважає, що оскільки договір доручення припинений ( у зв`язку з відмовою довірителя від договору доручення), правова підстава збереження у себе грошових коштів переданих (перерахованих) ОСОБА_2 . ОСОБА_1 на виконання доручення ,відпала. Відтак , у відповідності до ст.1212 ЦК України безпідставно набуті грошові кошти повинні бути повернуті.
Отже, з відповідача підлягає стягненню 14853736,90 грн. та 3172759,55 доларів США із суми 2500000 доларів США, з урахуванням отриманих відсотків.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 1064900 грн. та 275000 доларів США.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_2 адвокат Лященко А.М. подала апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. В апеляційній скарзі посилається на те, що судом порушено норми процесуального права, наслідком чого наявна вибіркова, помилкова і упереджена оцінка доказів, що потягнуло ухвалення незаконного і необгрунтованого рішення.
Щодо первісного позову суд не дослідив/чи дав невірної оцінки доказам щодо походження грошових коштів ОСОБА_1 ; помилково прийшов до висновку про відсутність домовленостей між сторонами, а саме існування банківської довіреності на розпорядження грошовими коштами, виданої ОСОБА_1 на ОСОБА_2 (вказане стосується 275000 доларів США), що виключає бездоговірний характер відносин).
Взявши до уваги позицію позивача за первісним позовом, не врахував висновків щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду, а саме в постанові від 04.08.2021 № 185/446/18.
Поведінка ОСОБА_1 є суперечливою, оскільки ОСОБА_1 свідомо перерахував грошові кошти на рахунки батька ОСОБА_2 у сумі 1064900 грн. в період з грудня 2018 року по лютий 2019 року; ОСОБА_1 , усвідомлюючи значення своїх дій, особисто видав банківську довіреність ОСОБА_2 на здійснення видаткових операцій з його рахунку; ОСОБА_1 не спростував факту отримання від батька грошових коштів в сумі 3500000 доларів США та більше 20 мільйонів гривень в період часу з 2009 року по 2018 рік; ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами наявність між сторонами домовленостей щодо повернення грошових коштів; ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами походження грошових коштів, зокрема, що кошти належали йому, а не відповідачу за первісним позовом.
Щодо висновків суду по зустрічному позову.
Апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив надані ОСОБА_2 докази; надане ОСОБА_2 електронне листування підтверджує існування домовленостей між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 2009 року по 2020 рік, вбачається фіксація змісту домовленостей, більше того наявна виражена воля сторін відповідно до змісту домовленостей, що зафіксовані у листуванні.
Судом безпідставно та необґрунтовано не досліджено електронні докази. Через неповне дослідження електронного листування, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що ОСОБА_2 не надав: доказів, які б свідчили про волевиявлення обох сторін на виникнення між ними будь-яких зобов`язань, в тому числі договорів комісії та/або доручення (в письмовій формі); доказів досягнення між сторонами згоди щодо істотних умов договорів доручення та комісії; доказів, з яких можна б було встановити обставини узгодженості між сторонами переліку чітко визначених юридичних дій, які належить вчиняти повіреному ( на виконання ст.1003 ЦК України); доказів, з яких можна б було встановити умови про майно та ціну, за яку комісіонер зобов`язується продати або купити майно (на виконання ст.1012 ЦК України); доказів, які б свідчили про зобов`язання повіреного комісіонера з приводу використання переданих коштів, умов щодо мети, яку мав досягнути останній під час реалізації домовленостей.
Апелянт вважає, що до правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо переводу та зняття коштів на підставі довіреності, не підлягають застосуванню положення ст.1212 ЦК України.
Висновок суду першої інстанції про відсутність письмової форми договору між сторонами є помилковим та суперечить нормам матеріального права. Довіреність (05.12.2017) є продовженням та підтвердженням укладання договору доручення.
Позовна давність до зустрічних позовних вимог не спливла, оскільки договір доручення був укладений в Також, за банківськими рахунками, відкритими в АТ «Сбербанк» у письмовій формі (шляхом обміну електронними листами) та з невизначеним строком дії. 14.09.2022 ОСОБА_2 було направлено листа про розірвання договору між сторонами та повернення всього отриманого під час виконання договору доручення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Мироненко К.Б. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник адвокат Лященко А.М. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
Представник ОСОБА_1 адвокат Лопатіна М.Ю. та представник третьої особи ОСОБА_4 адвокат Дяконова К.І. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Судом установлено, що ОСОБА_1 здійснив перерахування на банківський рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_6 грошових коштів на загальну суму 1064900 грн., а саме: 19.12.2018 - 100000 грн; 29.11.2018 - 200000 грн.; 22.01.2019 - 200000 грн.; 22.01.2019 -49900 грн.; 23.01.2019 - 115000 грн; 31.01.2019 - 200000 грн.; 31.01.2019 - 100000 грн.; 27.02.2019 - 100000 грн.;, що підтверджується випискою з банківського рахунку № НОМЕР_7 ОСОБА_1 .
Згідно довідки АТ «Міжнародний резервний банк» № 2092/БТ від 26.05.2023, вказані спірні суми коштів перераховані на підставі оформлених платіжних документів з призначенням платежу (мова оригіналу) «перевод средств».
Також за банківськими рахунками, відкритими в АТ «Сбербанк» на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі банківської довіреності були отримані з рахунку ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 275000 доларів США, а саме: 07.12.2017 - 30000 доларів США; 29.01.2018 - 20000 доларів США; 06.02.2018 - 20000 доларів США; 23.02.2018 - 20000 доларів США; 06.04.2018 - 20000 доларів США; 17.05.2018 - 20000 доларів США; 29.05.2018 - 20000 доларів США; 07.06.2018 - 35000 доларів США; 13.06.2018 - 20000 доларів США; 27.08.2018 - 15000 доларів США; 29.08.2018 - 10000 доларів США; 11.09.2018 - 10000 доларів США; 02.11.2018 - 30000 доларів США; 09.11.2018 - 5000 доларів США.
Відомості про отримання вказаних спірних коштів ОСОБА_2 підтверджується відомостями виписок з банківських рахунків, а також відповідною довідкою АТ «Міжнародний резервний банк».
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки із матеріалів справи не вбачається наявності між сторонами будь-яких документально підтверджених договірних правовідносин, що зумовлювали б перерахування позивачем за первісним позовом відповідачу за первісним позовом відповідних спірних коштів у розмірі 1064900 грн. та 275000 доларів США, тому спірні кошти набуті відповідачем за первісним позовом без достатньої правової підстави і такої підстави відповідачем за первісним позовом суду не доведено належними доказами, і не встановлено судом. Відповідно суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Протилежного відповідачем за первісним позовом не спростовано більш вірогідними доказами.
Наведене учасниками спору листування суд до уваги не прийняв в якості належних доказів, які б підтверджували наявність між сторонами спору будь-яких документально підтверджених договірних правовідносин, що зумовлювали наявність правових підстав та/або наявність певних правочинів щодо перерахування позивачем за первісним позовом відповідачу відповідних спірних коштів у розмірі 1064900 грн. та 272000 доларів США.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що стверджувана позивачем за зустрічним позовом обставина укладання змішаного договору доручення та комісії - не доведена належними, допустимими та вірогідними доказами в розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України, позивачем за зустрічним позовом не подано відповідних доказів, які б свідчили про волевиявлення обох сторін на виконання між ним будь-яких зобов`язальних відносин комісії та/або доручення, а подане позивачем за зустрічним позовом листування не підтверджує як виникнення таких правовідносин саме в контексті існуючого спору, так і не підтверджує/не встановлює/не ідентифікує усіх учасників спірних правовідносин та приналежність саме визначеним особам відповідних електронних адрес в мережі Інтернет, за допомогою яких здійснювалось відповідне листування.
Крім того, суд зазначив, що стверджуваний позивачем за зустрічним позовом правочин мав би бути укладений між сторонами у письмовій формі, оскільки сума перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, проте позивачем не надано відповідних доказів, які б свідчили про волевиявлення обох сторін на виявлення між ними будь-яких зобов`язальних відносин комісії та/або доручення.
Позивачем у зустрічному позові не доведено і судом за наслідками розгляду спору не встановлено обставин узгодженості між сторонами переліку чітко визначених юридичних дій, які належить вчиняти повіреному, як це передбачено ст.1003 ЦК України, умов про майно та ціну, за яку комісіонер зобов`язується продати або купити майно, як це передбачено ст.1012 ЦК України, умов щодо оплати послуг доручення та комісії, а також які зобов`язання має повірений - комісіонер з приводу повернення або використання переданих коштів, умов щодо мети, яку мав досягти повірений-комісіонер під час реалізації домовленостей, як не встановлено і наявності належних доказів досягнення між сторонами згоди щодо наведених істотних умов договорів доручення та комісії.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Предметом первісного та зустрічного позову у цій справі є стягнення безпідставно набутих коштів.
Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи(потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає\, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статті1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.
Загальна умова частини першої статті1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статті 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються тільки до позадоговірних зобов`язань.
Таким чином, зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Установлено, що ОСОБА_1 здійснив перерахування на банківський рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_6 переказ грошових коштів на загальну суму 1064900 грн., а саме: 19.12.2018 - 100000 грн; 29.11.2018 - 200000 грн.; 22.01.2019 - 200000 грн.; 22.01.2019 -49900 грн.; 23.01.2019 - 115000 грн; 31.01.2019 - 200000 грн.; 31.01.2019 - 100000 грн.; 27.02.2019 - 100000 грн.;, що підтверджується випискою з банківського рахунку № НОМЕР_7 ОСОБА_1 ( т.1 а.с.4-5).
Згідно довідки АТ «Міжнародний резервний банк» № 2092/БТ від 26.05.2023, вказані спірні суми коштів перераховані на підставі оформлених платіжних документів з призначенням платежу (мова оригіналу) «перевод средств».
Також за банківськими рахунками, відкритими в АТ «Сбербанк» на ім`я ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 на підставі банківської довіреності були отримані з рахунку ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 275000 доларів США, а саме: 07.12.2017 - 30000 доларів США; 29.01.2018 - 20000 доларів США; 06.02.2018 - 20000 доларів США; 23.02.2018 - 20000 доларів США; 06.04.2018 - 20000 доларів США; 17.05.2018 - 20000 доларів США; 29.05.2018 - 20000 доларів США; 07.06.2018 - 35000 доларів США; 13.06.2018 - 20000 доларів США; 27.08.2018 - 15000 доларів США; 29.08.2018 - 10000 доларів США; 11.09.2018 - 10000 доларів США; 02.11.2018 - 30000 доларів США; 09.11.2018 - 5000 доларів США ( т.1 а.с.6-8).
Відомості про отримання вказаних спірних коштів ОСОБА_2 підтверджується відомостями виписок з банківських рахунків, а також відповідною довідкою АТ «Міжнародний резервний банк»
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , виходив із того, що із матеріалів справи не вбачається наявності між сторонами будь-яких документально підтверджених договірних правовідносин, що зумовлювали б перерахування сином батьку ОСОБА_2 відповідних спірних коштів, що дає підстави для висновку, що останнім такі кошти набуті без достатньої правової підстави і підлягають поверненню.
Проте, суд першої інстанції, дійшовши такого висновку, не врахував, що кошти в сумі 1064900 грн. ОСОБА_1 свідомо перерахував на рахунки свого батька в період з 19.12.2018 по 27.02.2019, здійснивши вісім платежів, а грошові кошти в сумі 275000 доларів були зняті відповідачем за зустрічним позовом на підставі довіреності, яка була видана особисто ОСОБА_1 , не втратила свою чинність і не була скасована в установленому порядку. Така довіреність була видана 05.12.2017, відповідно до змісту якої ОСОБА_1 уповноважував ОСОБА_2 здійснювати будь-які видаткові операції по рахункам ОСОБА_1 на власний розсуд. Вказана довіреність видана без права передоручення строком на один рік та діяла до 05.12.2018. Грошові кошти на підставі цієї довіреності були зняті ОСОБА_2 протягом часу з грудня 2017 року, перше зняття коштів 07.12.2017, останнє зняття 09.11.2018.
Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За загальним правилом довіреність має містити повноваження представника, необхідні для представництва довірителя перед третіми особами.
За змістом статті 1003 ЦК України підтвердженням укладання договору доручення є видача довіреності. 
Наявність укладеного між сторонами договору доручення спростовує висновок суду першої інстанції щодо бездоговірних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Крім того, враховуючи, що суми, на які здійснювались перекази, досить значні, перекази здійснювались систематично, відсутні підстави вважати такі перекази можуть бути результатом помилки, щоб могло бути підставою для повернення перерахованих коштів.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Volovik v. Ukraine, № 15123/03, параграф 45, ЄСПЛ, 06.12.2007).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до ч.1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявив верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеологією справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється втому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium ( заборони суперечливої поведінки), базується це на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала ( частина перша статті 1212 ЦК України).
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом ( стаття 1215 ЦК України).
Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності ( частина перша статті 267 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначення того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід врахувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04.08.2021 в справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11.01.2023 в справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).
Судом першої інстанції не враховано, що в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності; поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них; суд не звернув увагу, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів; позивач, перераховуючи кошти відповідачу, знав (іншого не доведено), що між сторонами відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача ОСОБА_1 є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).
Отже, грошові кошти, отримані ОСОБА_2 не є отриманими відповідачем безпідставно у розумінні ст.1212 ЦК України та не є такими, що підлягають поверненню.
Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував, неправильно застосував норми матеріального права та не врахував висновки Верховного Суду в аналогічних справах і дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 , то в цій частині колегія суддів зазначає наступне.
ОСОБА_2 в обґрунтування свого позову, зазначає про те, що так як син ОСОБА_1 працював в банківських установах спочатку в України в ПАТ «Банк Форум» та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», а згодом в Угорщині, то відповідно сторони домовились, що ОСОБА_2 перераховує (тим чи іншим способом) особисті грошові кошти на рахунок ОСОБА_1 , а останній в свою чергу буде виконувати доручення батька та звітувати йому шляхом електронного листування.
З 2009 року ОСОБА_2 було перераховано більше 130000000 грн. Така фінансова можливість ОСОБА_2 підтверджується деклараціями про доходи з 1998 по 2020 роки, відповідно до яких ним було отримано дохід у розмірі більше 157 мільйонів гривень.
При цьому, усі домовленості між сином та батьком були оформлені електронним листуванням, тобто усі пропозиції, погодження та звіти щодо виконання доручень відбулася з електронної пошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Установлено, що 16.10.2009 на підставі довіреності від 23.09.2009 до договору банківського рахунку фізичної особи № 2620/21/193174 ОСОБА_1 перерахував грошові кошти в розмірі 20272000 грн. з рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_4 на свій власний поточний рахунок № НОМЕР_5 , відкритий в АКБ «Фороум» (а.с.44-48, 49 т.2) .
19.10.2009 ОСОБА_1 зняв всі кошти (в розмірі 20272000 грн), що належать ОСОБА_2 , зі свого особистого рахунку у вигляді готівки, після цього придбав готівкову валюту в обсязі 1000000 доларів США та 979000 Євро (виписка по рахунку а.с.57 -59 т.2).
Потім, готівкову валюту ОСОБА_1 поклав на власні депозитні рахунки № НОМЕР_5 та № НОМЕР_8 в АКБ «Форум», що було еквівалентно на той час 19571730,55 грн.
З валютних депозитних рахунків ОСОБА_1 в 2009-2013 роках отримав депозитний дохів у сумі 130640,15 доларів США та 68519 Євро.
20.11.2012 о 13:10 ОСОБА_1 надіслав лист ОСОБА_2 , в якому вказує на які саме банківські реквізити необхідно здійснити переказ грошових коштів, яке має бути призначення платежу, а саме «допомога близькому родичу» та вказує який має бути перелік документів для підтвердження родинних зв`язків» (свідоцтва про народження) (а.с.71 т.2)..
Далі, ОСОБА_1 вказує, що перераховані ОСОБА_2 грошові кошти може розмістити на рахунок як депозит, проценти на карточку, а карточку ОСОБА_2 . 
Крім того, ОСОБА_2 перерахував грошові кошти в розмірі 1500000 доларів США на рахунок, що був вказаний ОСОБА_1 у листі, який був відкритий в ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії».
Зазначене підтверджується платіжним дорученням від 20.11.2012 № 0408004, а також листом АТ «МР Банк» за підписом представника за довіреність Сергія Ревко від 07.12.2022, вих. № 3990 з додатками (а.с.68, 69 т.2).
30.11.2012 ОСОБА_2 з свого банківського рахунку, що був відкритий в ПАТ «Юнекс Банк» перерахував на рахунок ОСОБА_1 500000 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 1 від 30.11.2012 (а.с.62 зворот т.2).
03.12.2012 ОСОБА_2 з того ж рахунку перерахував ОСОБА_1 ще 500000 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 2 від 03.12.2012 (а.с.63 т.2)..
Зазначені перекази підтверджуються довідкою ПАТ «Юнекс Банк» вих № 03-3932 від 03.12.2012 за підписом начальника відділу Управління обслуговування клієнтів ПАТ «Юнекс Банк». Кошти були перераховані в якості допомоги близькому родичу (а.с.62 т.2).
Про переказ та отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2500000 доларів США свідчить також лист ОСОБА_1 від 29.05.2013, адресований батьку ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_1 вказує про те, що йому надійшло 2500000 доларів США, з яких отримано дохід 11150 доларів США. Проценти доходів по облігаціям 25438 доларів США, своїх грошей ОСОБА_1 поклав 3000 доларів США, що в загальній сумі становить 2539555 доларів США (а.с.77 т.2).
За ці кошти ОСОБА_1 придбав на 2072691 доларів США облігацій, повернення коштів, в т.ч. комісії становило 18132 доларів США та як наслідок залишок грошових коштів становить 448732,05 доларів США, тому запропонував розмістити вказаний залишок на депозит на місяць.
Крім того, ОСОБА_2 в 2018 році робив транзакції на рахунок ОСОБА_1 в гриивнях загальна сума 720162,90 грн.
На виконання таких домовленостей та задля можливості вільно розпоряджатися своїми грошовими коштами, переведеними на рахунки сина, ОСОБА_1 надав банківську довіренсть батьку ОСОБА_2 від 05.12.2017 із широкими повноваженнями на будь-яке розпорядження грошовими коштами з будь-якими цілями та метою (а.с.69 т.2).
14.09.2022 ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 лист про відмову від договору доручення з проханням надати звіт про виконання доручення та передати все одержане, що було передано ОСОБА_2 сину у зв`язку з виконанням доручення.
Позивач за зустрічним позовом зазначає про те, що оскільки по дорученню 2009 року (20272000 грн) ОСОБА_2 витратив 5448000 грн. та 63400 Євро, що в гривневому еквіваленті за курсом на 04.03.2010 становило 690426 грн., разом 6138426 грн., то поверненню підлягає 14133574 грн. Крім того, підлягає поверненню 720162,90 грн.
По дорученню 2012 року (2500000 доларів США, 36500 доларів США, 133138,89 доларів США - проценти) в гривневому еквіваленті станом на день подання зустрічного позову становило 117214463,18 грн., враховуючи витрати на часткове повернення грошових коштів ОСОБА_2 до повернення останньому належить 116023374,97 грн., що по курсу НБУ становить 3172759,55 доларів США.
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Будь-який договір є інструментом створення прав і обов`язків на підставі узгодженого волевиявлення сторін, адже за учасниками договору визнається можливість самостійно формувати суб`єктивні права і юридичні обов`язки. Свобода договору, крім можливості вибору контрагента і визначення змісту договору, включає також: а) вільний прояв волі особи на вступ у договірні відносини; б) волю вибору сторонами форми договору; в) право сторін укладати як договори, передбачені законом, так і договори, що законом не передбачені, але йому не суперечать; г) право сторін за своєю згодою змінювати, розривати або продовжувати дію укладених ними договорів; г) визначати способи забезпечення договірних зобов`язань; д) право установлювати форми (міри) відповідальності за порушення договірних зобов`язань та ін.
За загальним правилом договір доручення та комісії укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною ( частина друга статті 638 ЦК України).
Договір доручення та комісії повинен укладатися у відповідності до вимог ЦК України та інших норм. Укладення договору передбачає вчинення сторонами взаємних дій по розробці та узгодженню умов договору. За визначенням статті 628 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Юридичний зміст здійснення процедури укладання договору доручення та комісії полягає в узгодженні довірителем і повіреним волі щодо істотних умов договору. У будь-якому способі укладання договору доручення має значення особисто-довірчий момент, який виражається у тому, що укласти договір можуть лише ті особи, які довіряють один одному.
Предметом договору доручення є вчинення повіреним певних юридичних дій від імені довірителя. Обсяг повноважень повіреного, наданих йому довірителем, визначається у довіреності.
Предметом договору комісії є вчинення одного чи декількох правочинів.
Відповідно до статті 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій довіреності можуть бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Вони мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. 
Договір комісії укладається в простій письмовій формі. Нотаріальне посвідчення в цьому випадку не потрібне, але при бажанні сторони можуть засвідчити договір у нотаріуса.
Згідно із частини першої статті 1014 ЦК України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочин на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. 
Це може стосуватися ціни, за яку комісіонер продає або купує майно; способів його зберігання та транспортування; умов, за якими комісіонер його страхує, та інше. Якщо у комітента виникають сумніви, комісіонер має довести, що під час виконання комісійного доручення він діяв сумлінно, правочин вчинено ним на найбільш вигідних для комітента умовах, а зроблені витрати були необхідними.
Згідно з частини першої статті 1018 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.
Відповідно до частини першої, другої 1022 ЦК України, після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважається прийнятним.
Довіреність є підтвердження укладання договору доручення.
Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007 ЦК України).
Наявність довіреності при відсутності письмової форми договору доручення свідчить про його усну форму. 
Для укладання договору доручення необхідно існування певних передумов, які характеризують відносини між сторонами - наявність довіри, довірчих відносин. Процедура укладання договору доручення передбачає узгодження суттєвих умов, з підтвердженням повноважень в самому договорі доручення та/або видачі довіреності з можливістю розширення його предмета і сфери застосування за рахунок включення до його умов дій фактичного (посередницького) характеру.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». 
Отже, з урахуванням положень статті 89 ЦПК України та наведеному висновку Великої Палати Верховного Суду слід дійти висновку, що на суд покладений обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Відповідно до частини першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасника справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Ознаками доказів є: фактичні дані, тобто це не самі факти, а відомості про них; не будь-які фактичні дані, а лише ті, які треба встановити в тій чи іншій справі; фактичні дані, що втілюються в певній процесуальній формі (засобах доказування).
Учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ, який в свою чергу є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. (постанова Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20).
Позивачем за зустрічним позовом на підтвердження своїх вимог і його заперечень проти позовних вимог за первісним позовом надані суду роздруківки електронного листування (в паперовому вигляді), які містять електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що належить ОСОБА_1 .
Належність такої електронної адреси саме ОСОБА_1 підтверджується інформацією АТ «МР Банк», наданою суду, що ОСОБА_1 надав до АТ «МР Банк» свою електронну адресу, а саме: « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
В свою чергу сторона відповідача за зустрічним позовом не спростувала належність такої електронної адреси ОСОБА_1 .
Таким чином, оскільки надана на запит суду інформація щодо належності електронної адреси саме ОСОБА_1 дозволяє встановити/ідентифікувати учасників спірних правовідносин, висновок суду першої інстанції про те, що надані роздруківки електронного листування є неналежними доказами є помилковими.
Зміст листування, яке відбувалося між батьком і сином, про що зазначалося раніше, і в свою чергу такий факт не спростований стороною відповідача за зустрічним позовом, підтверджує існування між сторонами домовленостей в період з 2009 року по 2019 рік. При цьому, дії сторін свідчать про узгодженість між сторонами переліку чітко визначених юридичних дій, які належить вчиняти повіреному.
Отже, зважаючи на подані позивачем за зустрічним позовом докази, твердження самого ОСОБА_2 про існування між сторонами договору доручення з елементами договору комісії, дають підстави вважати, що з урахуванням балансу «вірогідності», обставини, якими ОСОБА_2 обґрунтовує свою позицію, є доведеними, а вимоги останнього заслуговують довіри.
Установлено, що домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існували тривалий час, починаючи з 2009 року. Строк існування таких домовленостей сторонами визначений не був.
Разом з тим, 14.09.2022 ОСОБА_2 направив лист ОСОБА_1 , в якому повідомив про відмову від договору доручення в односторонньому порядку з моменту направлення такої вимоги з проханням надати звіт про виконання доручення, а також повернути все одержане останнім у зв`язку з виконанням доручення , зокрема грошові кошти в сумі 110693750 грн. негайно. Також просив повернути негайно інші кошти в повному обсязі, що були перераховані ОСОБА_2 на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 , а також останнім особисто по довіреності перераховані з рахунку ОСОБА_2 з 2009 року (а.с.143 т.3).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору.
У відповідності до частини другої статті 1025 ЦК України якщо договір комісії укладено без визначення строку, комітент повинен повідомити комісіонера про відмову від договору не пізніше ніж за тридцять днів.
Згідно зі статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк до якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправлені документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Верховний Суд у постанові від 10.01.2019 у справі № 320/4274/16-ц зробив висновок по застосуванню ч.2 ст.530 ЦК України, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України та зазначив, що у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому, для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункту третього частини першої статті 1006 ЦК України, є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.
Таким чином, оскільки договір доручення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є припиненим, у зв`язку з відмовою довірителя від договору доручення, правова підстава збереження останнім грошових коштів, переданих позивачем за зустрічним позовом на виконання доручення відпала.
За таких обставин, зважаючи на положення статті 1212 ЦК України, зміст якого викладено вище, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14853736,90 грн. та 3172759,55 доларів США.
Такі суми не спростовані стороною відповідача за зустрічним позовом.
Щодо заяви сторони відповідача за зустрічним позовом про застосування позовної давності, то така заява задоволенню не підлягає, оскільки договірні відносини між сторонами були розірвані 14.09.2022 і саме з цього час почався перебіг позовної давності. ОСОБА_2 з зустрічним позовом звернувся до суду у січні 2023 року, тобто в межах визначеного судом строку позовної давності.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2025, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.07.2025, на яке посилається третя особа, не є доказом в розумінні статті 76 ЦК України. Крім того, обставини встановлені у справі № 761/10339/24, рішення у якій було ухвалено 05.02.2025, не стосуються правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовиц збір за подання апеляційної скарги.
З урахуванням наведеного, керуючись статей 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Лященко Аліною Михайлівною, задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 14853736,90 грн. та 3172759,55 доларів США.
В частині стягнення 3172759,55 доларів США стягнення проводити за курсом Національного банку України станом на дату виконання рішення суду в цій частині.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 23230,23 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 3 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач 

А.М. Стрижеус