Справа № 175/15873/24
Провадження № 1-кп/175/924/26
2026

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 року      с-ще Слобожанське
Дніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої: судді ОСОБА_1 
за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 
за участю прокурора: ОСОБА_3 
за участю обвинуваченого: ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12024052510000599 за обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел. Билбасівка Слов`янського району Донецької області, громадянина України, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого машиністом-кочегаром котельні Костянтинівського вагонного депо АТ «Укрзалізниця», маючого повну загальну середню світу, не одруженого,
обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ст. 336 КК України,

В С Т А Н О В И В:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період – це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє і дотепер.
Обвинувачений ОСОБА_4 в порушення порядку комплектування Збройних сил України, всупереч вимог ст. 65 Конституції України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», діючи з умислом, спрямованим на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без поважних на те причин, будучи придатним до військової служби та не маючи права на відстрочку від призову на військову службу, 29 червня 2024 року, прибувши до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , відмовився від відправки та подальшого проходження військової служби за мобілізацією, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ст. 336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
ІІ. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ОБСТАВИН.
Обставини вчинення обвинуваченим  ОСОБА_4 вказаного вище кримінального правопорушення встановлені судом шляхом дослідження сукупності доказів, обсяг дослідження яких був визначений з урахуванням думок учасників судового провадження в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України. 
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою в скоєнні злочину, передбаченого ст. 336 КК України, визнав та пояснив, що ним дійсно скоєне це кримінальне правопорушення за викладених в обвинувальному акті обставин. Також пояснив, що з 1997 року він є ОСОБА_5 та через релігійні переконання він не може проходити військову службу. 29 червня 2025 року він приїхав до ІНФОРМАЦІЯ_2 та повідомив, що не може проходити військову службу через свої релігійні переконання, на що йому відповіли, що наразі альтернативна служба не передбачена. Тому він відмовився їхати на військову службу за мобілізацією та поїхав додому. Вважає, що він не ухилянт, оскільки він свідомо відмовився від проходження військової служби за мобілізацією, так само він відмовляється робити все, що пов`язане з армією та військовою службою. Щодо призначення покарання покладається на розсуд суду.
Крім того, винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення підтверджується сукупністю таких доказів, що були досліджені та перевірені судом під час судового розгляду, а саме:
- поясненням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо підтвердження факту ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, згідно з яким у результаті проведення роботи з питань призову військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, встановлено, що ОСОБА_4 згідно з обліковою карткою проходив строкову військову службу, 05 грудня 1994 року взятий на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 . 26 червня 2024 року ОСОБА_4 була вручена повістка про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 29 червня 2024 року для призову на військову службу під час мобілізації, про що свідчить його розписка про отримання вказаної повістки. Проте, отримавши повістку ОСОБА_6 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022, ст.ст. 1, 10, 42 Закону України «Про військовий облік і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», 29 червня 2024 року прибув, але, маючи прямий умисел на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, відмовився їхати до навчального центру, тобто з 29 червня 2024 року незаконно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації;
- військовим квитком серії НОМЕР_1 , згідно з яким ОСОБА_4 взятий на військовий облік 05 грудня 1994 року, відомості про зняття з військового обліку відсутні;
- мобілізаційним розпорядженням, згідно з яким ОСОБА_4 26 червня 2024 року о 13 годині 20 хвилин отримав повістку на 29 червня 2024 року;
- карткою обстеження та медичного огляду № 144/2825, згідно з якою 26 червня 2024 року у КНП «Міська лікарня № 2» Краматорської міської ради Донецької області ОСОБА_4 пройшов медичне обстеження, був оглянутий спеціалістами. Діагноз та постанова ВЛК: здоровий; придатний до військової служби;
- довідкою військово-лікарської комісії від 26 червня 2024 року № 144/2825, згідно з якою рядовий ОСОБА_4 пройшов медичний огляд ВЛК КНП «Міська лікарня № 2» Краматорської міської ради Донецької області 26 червня 2024 року. Діагноз: здоровий; придатний до військової служби. З постановою ВЛК ОСОБА_4 ознайомлений 26 червня 2024 року;
- аркушем доведення вимог надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, згідно з яким ОСОБА_6 не має права на відстрочку згідно з ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
- аркушем доведення вимог законодавства України з питань оборони, згідно з яким ОСОБА_6 ознайомлений з нормативно-правовими актами України з питань оборони та відповідальністю громадян за порушення правил військового обліку та ухилення від призову за мобілізацією, ухилення від військового обліку та спеціальних зборів;
- журналом обліку видачі та вручення повісток військовозобов`язаним про призов на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 № 01-35, згідно з яким ОСОБА_4 29 червня 2024 року має прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про він особисто розписався;
- поіменним списком військовозобов`язаних, які перебувають на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , оповіщені та підлягають явці на відправку складу команди НОМЕР_2 ОПБР 29 червня 2024 року о 08 годині 00 хвилин, згідно з яким наявна інформація про рядового ОСОБА_4 ;
- речовими доказами: пояснення начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копією паспорта; копією військово-облікового документа військовозобов`язаного; копією мобілізаційного розпорядження; копією довідки ВЛК; копією аркушів доведення вимог законодавства; копією журналу обліку видачі та вручення повісток; копією розписки в отриманні повістки; копією списку військовозобов`язаних, які підлягають явці на відправку; копією рапорту про здійсненні заходи щодо пошуку військовозобов`язаного.
Дослідження інших доказів у цьому провадженні з урахуванням думки учасників судового провадження відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України судом не здійснювалось.
При цьому суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_4 з приводу того, що через релігійні переконання він не може проходити військову службу та робити все, що пов`язане з армією та військовою службою, визнає їх неспроможними, так як вони повністю спростовуються та суперечать іншим зібраним у провадженні доказам і розцінює таку позицію обвинуваченого ОСОБА_4 як його спосіб захисту та бажання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене, виходячи із викладеного далі.
Так, положення ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. Відповідно до положень ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.
Суд зазначає, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена. Тобто Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання. Україна як держава веде облік осіб, які є військовозобов`язаними, і здійснює стратегічне планування оборонних операцій з урахуванням інформації про кількість осіб, які перебувають на такому обліку та можуть у разі загрози державності під час війни бути залучені до оборони держави. Суд вважає, що призов за мобілізацією може зумовлювати виконання військового обов`язку не лише в бойовій обстановці, але може бути пов`язаний з іншими видами несення цієї служби (як от будівництво укріплень, вивезення поранених, ремонт техніки тощо). Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_4 , який повідомив про свої релігійні переконання, мав їхати до навчального центру, а жодної інформації як щодо того, що у подальшому обвинувачений мав нести військову службу виключно у бойовій обстановці, так і щодо неможливості проходження ним військової служби, зокрема такої, яка не пов`язана із використанням та носінням зброї, в матеріалах провадження немає. 
Разом із цим, у час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. Суд вважає, що існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів. З іншого боку держава в особі її органів приймає і фіксує інформацію про віросповідування громадян, які перебувають на військовому обліку, і враховує факт належності до певної релігії, визначаючи вид діяльності, військову спеціальність, до якої планують залучити мобілізованого. Ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень. Натомість, обвинувачений ОСОБА_4 з посиланням на своє віросповідання відмовляється виконувати свій обов`язок по захисту України під час воєнного стану, категорично відмовляючись робити все, що пов`язане з армією та військовою службою, навіть виконувати іншу діяльність, яка не пов`язана із використанням і носінням зброї. Тому суд вважає, що держава зі свого боку виконала свої позитивні зобов`язання і пропорційність між виконанням обов`язку по захисту України та віросповіданням конкретного громадянина були враховані.
Суд звертає увагу на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий супротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим. Відтак в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час, а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії. Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку Російської Федерації. Тобто мобілізація з боку держави України є єдинонеобхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період часу перебуває у стані «оборонної війни». Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави. На переконання суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, оскільки очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).
Таким чином, аргументи обвинуваченого про те, що релігійні переконання не дозволяють йому робити все, що пов`язане з армією та військовою службою, суд не може врахувати як такі, які настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що виключають можливість виконання військовозобов`язаним громадянином України свого обов`язку по мобілізації під час воєнного стану.
Суд, аналізуючи вищезазначені докази, вважає, що ці докази є належними, допустимими та достовірними, вони є взаємопов`язаними, такими, що узгоджуються між собою та підтверджують один одного, мають значення для цього кримінального провадження, а їх сукупність є достатньою для висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 366 КК України, доведена під час судового розгляду поза розумним сумнівом.
ІІІ. Обставини, які пом'якшують або обтяжують покарання.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
При цьому зазначену в обвинувальному акті таку обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, – щире каяття, суд вважає за необхідне виключити, виходячи з викладеного далі. Так, щире каяття, характеризуюче ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття – це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи. Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття. Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття – це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди. Як було встановлено судом, обвинувачений не з`явився із зізнанням, він не сприяв розкриттю злочину, під час досудового розслідування і судового розгляду обвинувачений хоча і визнав свою провину, однак свій вчинок він не засуджує, готовності змінити свою поведінку обвинувачений не демонструє, що об`єктивно не підтверджує його щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
ІV. Мотиви призначення покарання.
При визначені виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особистість винного, його вік та соціальне положення, характер, мотиви та обставини вчинених кримінального правопорушення, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 офіційно працює, має постійне місце мешкання, за місцем мешкання характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, знаходиться під обліку у лікаря психіатра, на обліку у лікаря нарколога як особа, яка страждає будь-якими захворюваннями наркологічного характеру, не значиться.
Суд, враховуючи, що вчинене обвинуваченим ОСОБА_6 кримінальне правопорушення є нетяжким злочином, який посягає на встановлений законом порядок комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань особовим складом за мобілізацією, проте відмова обвинуваченого від виконання свого конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України вказує на значну суспільну небезпечність вчиненого ним діяння, особистість обвинуваченого та його поведінку, вважає, що зазначені обставини свідчать про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого і його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. При цьому суд зважає на те, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання. Тому обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк у межах, визначених відповідною санкцією статті (частиною статті). Саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Підстав для застосування положень ст. 69 КК України, так само як і положень ст. 75 КК України судом не встановлено.
V. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Під час досудового розслідування обвинуваченому запобіжний захід не обирався тому суд не вбачає підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.
Питання про долю речових доказів суд вважає за необхідне вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним за ст. 336 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту його фактичної затримки на виконання вироку суду.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили – не обирати.
Речові докази: копії документів – залишити в матеріалах кримінального провадження.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Дніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: