ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/1813/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Мачульського В.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, 

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Лукомська Вікторія Василівна звернулася з позовом в інтересах ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління ДПС у Волинській області далі – ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасувати рішення №0014451/03-20-24-06-10 від 09.05.2025.
Позов обґрунтований тим, що позивач про наявність рішення №0014451/03-20-24-06-10 від 09 травня 2025 року про застосування до Позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску ОСОБА_1 дізнався лише із змісту рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 у справі №140/9974/25.
ОСОБА_1 не погоджується із вищевказаним рішенням, зазначивши, що з 01.09.2007 року по 31.08.2025 року був працевлаштований – Луцькому національному технічному університеті, що підтверджується записами у трудовій книжці та роботодавець щомісяця сплачує за нього як застраховану особу єдиний соціальний внесок до Пенсійного фонду України.
Крім того, звертає увагу суду на те, що підприємницькою діяльністю не займається.
Зауважує, що згідно положення п. 9 прим. 19 розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464, за платниками єдиного внеску, зазначеними в пп. 4, 5 та 5 прим. 1 частини першої ст. 4 Закону № 2464 , залишилось право не нараховувати, не обчислювати та не сплачувати єдиний внесок за себе з 01 березня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні та протягом дванадцяти місяців після припинення або скасування воєнного стану та не подавати розрахунок єдиного внеску у складі податкової декларації за період, в якому відповідно до абзацу першого п. 9 прим. 19 розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 єдиний внесок не нараховувався, не обчислювався та не сплачувався.
Вважає, що податковим органом протиправно нарахована пеня та штраф за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, що суперечить вимогам пункту 9-11.1, 9-21 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI та суперечить положенням пп. 9 прим. 21 та 9 прим. 22 розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 , якими встановлено кінцеву дату незастосування контролюючим органом штрафних санкцій - 01.08.2023, а саме контролюючими органами не застосовуються штрафні санкції за порушення законодавства про єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, вчинені в період з 24.02.2022 по 31.07.2023 на підставі зазначених пунктів, та припиняється нарахування пені.
З урахуванням наведеного позивач вважає, що у нього відсутній обов`язок сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі у спірний період. 
На підставі вищевикладеного позивач просила позов задовольнити.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 позивачу поновлено строк на звернення до суду із цим позовом, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Представник відповідача у відзиві на позов від 24.02.2026 вимоги заперечив. В обґрунтування своєї позиції вказав, що ОСОБА_1 29.11.2007 здійснив державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (Номер запису: 2198000000011367), та 23.05.2024 ним подано заяву про припинення підприємницької діяльності за його рішенням (Номер запису: 2001980060002011367). Позивачем після припинення 23.05.2024 року не було подано ліквідаційну (звітну) декларацію до ДПС. Крім того, позивачем не було надано до податкових органів жодних доказів щодо сплати ЄСВ за будь який період як ним самим так і роботодавцем. Єдиним документом який може підтвердити сплату ЄСВ є довідка «форми ОК-5» отримана у відповідному відділенні пенсійного фонду. Заяв та документів про наявність в нього групи інвалідності (пенсійне посвідчення) для отримання пільги неподавалось.
Згідно бази даних ІКС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника податку (далі-ІКІШ) у ФОП ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 (єдиний соціальний внесок для фізичних осіб підприємців, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи які проводять незалежну професійну діяльність) станом на 31.12.2023 року був борг 12543,30 грн. 13.02.2024 року було сформовано вимогу Ф-1721-0320 борг 12543,30 грн та направлено до ВДВС. (вимога не оскаржувалась). 27.05.2024 року ВДВС було стягнуто борг 12543,30 грн. 09.05.2025 року за №0014451/03-20-24-06-10 ГУ ДПС у Волинській області було прийнято рішення про нарахування штрафу та пені за несвоєчасну сплату ЄСВ. Штраф - 2508,66 грн. Пеня за період з 10.02.2018 по 27.05.2025 року – 28405,40 грн. Всього - на суму 30 914,06 грн. 11.07.2025 року, за №Ф-8010-0320-У було сформовано та направлено податкову вимогу на суму 30914,06 грн. Вважає що дана податкова вимога є похідним документом що відображає рішення від 09.05.2025 року за №0014451/03-20-24-06-10 і не створює підстав для скасування податкового боргу а єтапом для процедури стягнення. Також вважає що статус узгодженого податкового боргу підтверджує рішення від 09.05.2025 року за №0014451/03-20-24-06-10 ГУ ДПС у Волинській області про нарахування штрафу та пені за несвоєчасну сплату ЄСВ.
Відповідач зауважив, що з набранням чинності Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким внесено низку змін до Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI), обов`язок зі сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями у розмірі, не менше мінімального, існує незалежно від того, чи такі особи займалися підприємницькою діяльністю і чи отримували дохід від такої діяльності. Оскільки позивач не виконав свого обов`язку щодо нарахування та сплати єдиного внеску у мінімальному розмірі, то до нього правомірно відповідно до вимог Закону №2464-VI застосовано штрафні санкції та нараховано пеню. 
На підставі вищевикладеного просить в задоволенні позову відмовити повністю.
У відповіді на відзив від 24.02.2026, представник позивача заперечує проти тверджень представника відповідача викладених у відзиві, з підстав зазначених в адміністративному позові. Просила позовні вимоги задовольнити повністю.
Інші заяви по суті спору від сторін не надходили.
Суд перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 у період з 29.11.2007 по 23.05.2024 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській область, та отримує пенсію за віком з 21.05.2018 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується пенсійним посвідченням та перерахунком пенсії.
Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-5) ОСОБА_1 з 01.09.2007 по 31.08.2025 перебував у трудових відносинах із Луцьким національним технічним університетом (ідентифікаційний код юридичної особи 05477296).
Судом також встановлено, що рішенням ГУ ДПС у Волинській області від 09.05.2025 №0014451/03-20-24-06-10 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну плату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону №2464-VI до ОСОБА_1 застосовано штраф у сумі 2 508,66 грн, а також за період з 10 лютого 2018 року по 27 травня 2024 року нараховано пеню у сумі 28 405,40 грн.
В подальшому ГУ ДПС у Волинській області сформувало вимогу від 11.07.2025 №Ф-8010-0320-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на суму 30914,06 грн, з яких 2 508,66 грн – штраф, 28 405,40 грн – пеня.
Представником позивача було оскаржено вимогу від 11.07.2025 №Ф-8010-0320-У в судовому порядку.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 у справі №140/9974/25 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовлено.
Незгода позивача із рішенням ГУ ДПС у Волинській області від 09.05.2025 №0014451/03-20-24-06-10 слугувало підставою для звернулася до суду із даним позовом.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
За приписами частини четвертої статті 8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 14 Закону №2464-VI податкові органи зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.
Як визначено частиною першою статті 3 вказаного Закону, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами, зокрема, обов`язковості сплати; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків. 
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).
У пунктах 3, 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення таким поняттям: застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також фізичних осіб-підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (крім електронних резидентів (е-резидентів).
Згідно з абзацом першим пункту 1, пунктами 2, 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами»; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
За визначенням, наведеним у пункті 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Як зазначено в абзаці третьому частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»), з 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. До 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, мали обов`язок сплатити єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які повинні сплачувати єдиний внесок за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Згідно з частиною другою статті 25 цього Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Ця норма Закону дає змогу зараховувати до страхового стажу підприємця ті місяці, в яких не було отримано дохід (прибуток), оскільки відповідно до статті 9 Основ законодавства про соціальне страхування від 14 січня 1998 року №16/98-ВР страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню та сплачуються внески (нею, роботодавцем) на страхування, якщо інше не передбачено законодавством. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за чинними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа – платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю працівник. Ним є фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.
Як слідує з матеріалів справи, рішенням ГУ ДПС у Волинській області від 09.05.2025 №0014451/03-20-24-06-10 до ОСОБА_1 застосовано штраф у сумі 2 508,66 грн, а також за період з 10 лютого 2018 року по 27 травня 2024 року нараховано пеню у сумі 28 405,40 грн.
застосовано штрафні санкції та нараховано пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну плату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону №2464-VI за період з 10.02.2018 по 27.05.2024.
Поряд з цим, з матеріалів справи встановлено, що у період з 10.02.2018 по 27.05.2024, коли позивач зокрема був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, одночасно безперервно перебував у трудових відносинах із Луцьким національним технічним університетом (ідентифікаційний код юридичної особи 05477296), що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка ОК-7 та довідка ОК-5) та про сплату за позивача єдиного внеску у розмірі, не меншому за мінімальний страховий внесок, що свідчить про зарахування останній страхового стажу за 2018-2024 роки у повному обсязі.
При цьому ГУ ДПС у Волинській області доказів щодо безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності у 2018-2024 роках та отримання ним інших доходів, ніж від трудової діяльності як найманим працівником, суду не надало.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього у 2018-2024 роках, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі, не меншому ніж мінімальний страховий внесок, що виключає обов`язок сплати у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка господарську діяльність фактично не здійснювала та дохід від неї не отримувала (доказів протилежного суду не надано).
На переконання суду, тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС у Волинській області, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які таку діяльність фактично не здійснюють, а одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та її роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19 та надалі підтримана у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18, від 18 березня 2020 року у справі №140/1777/19, від 03 квітня 2020 року у справі №140/642/19, від 18 листопада 2021 року у справі №520/6094/19, від 19 грудня 2022 року у справі №640/9262/19, від 07 лютого 2023 року у справі №440/1408/19, яку суд враховує до спірних правовідносин відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України.
В іншому випадку необхідність сплати додаткових коштів (зайвих витрат) позивачем із заробітної плати за умови відсутності доходу від відповідної підприємницької діяльності не відповідає критерію пропорційності, адже не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи позивача, при тому, що мета сплати єдиного внеску до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в цих правовідносинах досягається сплатою єдиного внеску роботодавцем.
Наведене дозволяє суду дійти висновку про протиправність рішення ГУ ДПС у Волинській області №0014451/03-20-24-06-10 від 09.05.2025, а тому таке підлягають скасуванню.
Отже, з урахуванням встановлених обставин, правових норм, що регулюють спірні правовідносини та висновків Верховного Суду у подібних спорах, позов належить задовольнити повністю.
Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Оскільки позивач в силу вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору та з огляду на відсутність документально підтверджених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується. 
Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 263, 291, 295 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, код ЄДРПОУ ВП 44106679) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Волинській області №0014451/03-20-24-06-10 від 09.05.2025 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий
Суддя В.В. Мачульський