КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/1465/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026року  місто Київ
справа № 755/470/23

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Ратнікової В.М., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року та за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2025 року про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, ухвалені під головуванням судді Гончарука В.П., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року позивач ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів:
заборгованість за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 93908,84 грн. за період з липня 2015 року по 23 лютого 2022 року;
інфляційну складову боргу у розмірі 21375,34 грн.;
3% річних у розмірі 8627,77 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_1 здійснюється ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ».
Вказував, що споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у квартирі  АДРЕСА_2 є відповідачі.
Зазначав, що відповідачі з жовтня 2015 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення, та з липня 2015 року за отримані послуги з гарячого водопостачання, що обумовило виникнення заборгованості, яка станом на 23 лютого 2022року складає 93908,84 грн., з яких заборгованість з централізованого опалення становить 32776,42 грн. та заборгованість із сплати послуг за гаряче водопостачання в розмірі 61132,42 грн. 
Посилаючись на те, що відповідачі, в порушення норм діючого законодавства, не виконують своїх обов`язків по своєчасному внесенню плати за надані послуги,позивач звернувся до суду з даним позовом до суду.
Також позивач відповідно до ст.625 ЦК України вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від28 лютого 2023 року позов ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» задоволено.
В листопаді 2024 року відповідачі подали заяву про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від28 лютого 2023 року.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від28 лютого 2023 року та справу призначено до судового розгляду.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року позов ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» заборгованість за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 123911,95 грн. 
В частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» витрати по оплаті судового збору в сумі 2481 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилався на те, що в період виникнення заборгованості за надані послуги, місце постійного проживання відповідачів у квартирі підтверджується наявними в матеріалах справи витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва, а відповідно вказані особи є споживачами наданих позивачем послуг і всі відповідачі повинні солідарно відповідати за невиконання обов'язку щодо сплати комунальних послуг. 
Вказував, що проживання  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в іншому місці не звільняє їх від сплати отриманих комунальних послуг, оскільки підтверджено їх реєстрацію у квартирі. 
Не погоджуючись з ухвалою суду від 09 липня 2025 року, представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення з питання розподілу їх судових витрат по справі задовольнити повністю.
В обґрунтування вимог посилався на те, що у оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не надання заявниками доказів судових витрат.
Вказував, що у заяві про ухвалення додаткового рішення відповідачі   ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_7  заявили про відшкодування судових витрати, які вони сплатили або мають сплатити у зв`язку з розглядом справи, а саме: судового збору зазаявамипро перегляд заочного рішення по справі у загальному розмірі 1816,8 грн.
Зазначав, що суд не взяв до уваги, що відповідачами надано докази понесення ними витрат пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (витрати на направлення поштою заяв по справі іншим учасникам справи та до суду) у загальному розмірі 510,99 грн.
Посилався на те, що відповідачами   ОСОБА_8 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_9 було надано докази понесення ними витрат на правову допомогу у розмірі 130000 грн.
31 липня 2025 року від ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ»надійшов відзи на апеляційну скаргу представника відповідачів, в якій останній просив звільнити позивача в повному обсязі від сплати понесених відповідачами судових витрат. Вказував на те, що понесені  ОСОБА_8 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_9  судові витрати по справі має нести інший відповідач по справі ОСОБА_5 , а не ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», оскільки згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову на відповідача.Зазначав, що заявлені витрати на правову допомогу є неспівмірними та необгрунтованими. Вважає, що оскільки даний спір виник саме внаслідок неправильних дій відповідачів по справі, а тому на підставі ч.9 ст.141 ЦПК України суд має відмовити відповідачам у задоволенні поданої ними заяви про стягнення з позивача понесених ними витрат на правничу допомогу по справі.
18 серпня 2025 року від представникавідповідачів ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3  - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав, проти задоволення апеляційної скарги представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечувала.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги підтримали, у задоволенні апеляційної скарги позивача просили відмовити.
Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. ОСОБА_6 подала заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність.
А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Частиною ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні хододною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезенням побутових відходів у порядку встановленому законодавством.
Відповідно до ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV (редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з ст.ст.19,25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Статтями 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Положеннями статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). 
Пунктом 1 частини 1 статті 20 вказаного Закону передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
Частиною 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки, згідно з частиною 2 статті 641 ЦК України, реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу, є запрошенням укласти договір (оферту), якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях, то відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її приєднання (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо вони фактично користуються ними зі згоди постачальника послуг.
Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц та постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Відповідно до ч.1ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_1 здійснюється ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» на підставі ліцензії від 01 червня 2012 року №198, що підтверджено переліком житлових будинків, затвердженим Головою Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації 20 серпня 2015 року.
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва від 06 грудня 2022 року №86903550 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_5 , 1977 року народження з 28 квітня 2006 року; ОСОБА_10 , 2001 року народження з 28 листопада 2006 року; ОСОБА_2 , 2003 року народження з 28 листопада 2006 року; ОСОБА_3 , 1979 року народження з 28 листопада 2006 року.
Відповідно до розрахунку наданого ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до позовної заяви, заборгованість по квартирі за адресою: АДРЕСА_3 станом на 23 лютого 2022 року за послуги з централізованого опалення становить 32776,42 грн., за послуги за гаряче водопостачання - 61132,42 грн.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , а отже є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою, однак останні свої зобов`язання щодо оплати за житлово-комунальні послуги не здійснюють, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути солідарно з   ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Заперечуючи проти позову відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 посилалися на те, що вони спірною квартирою не користувалися, так як ОСОБА_3 розірвала шлюб з ОСОБА_5 та фактично з 2008 року сторони проживають окремо та в свою чергу комунальних послуг за даною адресою не отримують. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували на те, що на момент виникнення заборгованості за комунальні послуги вони були неповнолітніми, в зв`язку з чим не можуть нести відповідальність.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_11 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2000 року, який був розірваний рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2003 року.
Від шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_11 мають двох дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 28 листопада 2005 року відповідач ОСОБА_5 придбав спірну квартиру АДРЕСА_2 .
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 квітня 2010 року у справі №2-694/1-2020р. звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Вказане рішення набрало законної сили.
Постановою головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві Рудковського Б.Б. від 18 лютого 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа виданого Дніпровським районним судом міста Києва від 01 жовтня 2010 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 
06 квітня 2012 року в межах вказаного виконавчого провадження було складено акт опису й арешту майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого спірна квартира була передана під відповідальне зберігання третім особам.
Відповідач ОСОБА_3 уклала шлюб 27 квітня 2012 року з ОСОБА_12 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав 03 квітня 2024 року право власності на спірну квартиру №57 було зареєстроване за ТОВ «Преміум Лігал Колекшн».
З доказів, які містяться у матеріалах справи вбачається, що у період часу з квітня 2008 року до травня 2018 року  ОСОБА_11 фактично постійно проживала в квартирі  АДРЕСА_5 , користувалась цією квартирою з дозволу власників ОСОБА_4 (у період часу з 2008 до 21 лютого 2016року) та ОСОБА_13 (з 22 лютого 2016 року), діяла від імені власників на підставі нотаріальних довіреностей від 22січня 2008 року за реєстраційними №728, від 30 вересня 2015 року за реєстраційними №560 та від 22 лютого 2016 року за реєстраційними №173, особисто укладала угоди на постачання комунальних послуг (електроенергії, газу, води та водовідведення, теплової енергії та гарячої води, утримання прибудинкової території), охоронних та телекомунікаційних послуг (домофону, інтернету, телебачення, домашнього телефону), користувалась/споживала та сплачувала комунальні, охоронні та телекомунікаційні послуги за цією адресою фактичного проживання. 
У травні 2018 року ОСОБА_11  переїхала та постійно проживала в квартирі АДРЕСА_6  з дозволу власника ОСОБА_4 , а зтравня 2024 року стала власником цієї квартири.  ОСОБА_11 діяла від імені власника ОСОБА_4 на підставі нотаріальної довіреності від 03 лютого 2017 року за реєстраційним № 145, особисто укладала угоди на постачання комунальних послуг (електроенергії, води, теплової енергії (опалення), послуг ОСББ, утримання та охорони прибудинкової території, послуг утримання та охорони підземного паркінгу), охоронних та телекомунікаційних послуг (інтернету, телебачення), користувалась/споживала та сплачувала комунальні, охоронні та телекомунікаційні послуги за цією адресою фактичного проживання. На підтвердження вказаного були надані копії договорів та квитанцій.
Відповідач ОСОБА_11 вказувала, що  ОСОБА_14  фактично проживала:- до серпня 2008 року з дідом та бабою - ОСОБА_15 та ОСОБА_13  у АДРЕСА_7  та там проходила дошкільну підготовку у міському дошкільному навчальному закладі комбінованого типу № 7; - з вересня 2008 року до червня 2013 року проживала з ОСОБА_11  у в квартирі АДРЕСА_5 . З 1-го по 2-й клас навчалася у загальноосвітній школі №125, з 3-го по 5-ий клас навчалася у загальноосвітній школі №137; - з червня 2013 року до серпня 2017 року проживала з дідом та бабою - ОСОБА_15  та ОСОБА_13  у м. Вараш (Кузнецовськ) Рівненської області. З 6-го по 9-й клас навчалася у Загальноосвітній школі № 1 та у Дитячій спортивно-юнацькій школі; - з вересня 2017 року до травня 2018 року проживала разом з матір`ю ОСОБА_11 в квартирі АДРЕСА_5 , що підтверджується декларацією про вибір лікаря ПМД; - з травня 2018 року до лютого 2022 року проживала з матір`ю ОСОБА_11  за адресою: АДРЕСА_8 . Влітку 2019 року проживала з дідом та бабою -ОСОБА_15  та ОСОБА_13  у м. Вараш (Кузнецовськ) Рівненської області та навчалась у автошколі ПП «Сигнал»;- з березня до квітня 2022 року проживала на території Республіки Польща як біженець, разом з матір`ю ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_2 ; - з травня 2022 року до травня 2024 року проживала як внутрішньо переміщена особа з дідом та бабою -ОСОБА_15  та ОСОБА_13  у АДРЕСА_7 . 
ОСОБА_2 фактично проживала: - з квітня 2008 року до серпня 2010 року з дідом та бабою - ОСОБА_15 та ОСОБА_13  у АДРЕСА_7 та там проходила дошкільну підготовку у міському дошкільному навчальному закладі комбінованого типу № 7; - з вересня 2010 року по травень 2013 року проживала з матір`ю ОСОБА_11  у АДРЕСА_9 . З 1-го по 3-й класи навчалася у загальноосвітній школі №137 (Київ); - з червня 2013 року до серпня 2021 року проживала у АДРЕСА_7 ( АДРЕСА_10 ), навчалась з 4-го по 11-й класи у Вараському ліцеї № 1, користувалась послугами лікарні у м. Вараш, що підтверджується довідками зі школи та медзакладу; - з серпня 2021 року до лютого 2022 року проживала з матір`ю ОСОБА_11 у м. Києві за адресою: АДРЕСА_8 , навчалась у Навчально-професійному центрі «Академія мистецтва краси» в м. Києві, що підтверджується контрактом та оплати за навчання, декларацією про вибір лікаря ПМД; - з березня по квітень 2022 рокупроживала на території Республіки Польща як біженець, разом з матір`ю та рідною сестрою.
З огляду на викладене та наявні у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у заявлений позивачем період з липня 2015 року до березня 2022 року не проживали за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно не користувалися й не отримували комунальних послуг від позивача за вказаною адресою.
А відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 93908,84 грн. за період з липня 2015 року по 23 лютого 2022 року.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що в період виникнення заборгованості за надані послуги, місце постійного проживання відповідачів у квартирі підтверджується наявними в матеріалах справи витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва, а відповідно вказані особи є споживачами наданих позивачем послуг і всі відповідачі повинні солідарно відповідати за невиконання обов'язку щодо сплати комунальних послуг, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 підтвердили належними доказами, що вони не проживали у спірній квартирі у заявлений позивачем період з липня 2015 року до березня 2022 року та відповідно не користувалися наданими ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» житлово-комунальними послугами.
Оскільки ОСОБА_5 з 2005 року по 2024 рік був одноособовим власником спірної квартири, а відтак останній має зобов'язання оплачувати житлово-комунальні послугиз централізованого опалення та за послуги з постачання гарячої води по квартирі АДРЕСА_2 .
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ»заборгованості за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 93908,84 грн. за період з липня 2015 року по 23 лютого 2022 року.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З розрахунків наданих позивачем вбачається, що ним здійснені нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з жовтня 2015 року по 23 лютого 2022 року.
Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.
Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) *Q/DM, де S - сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.
Отже, з відповідача ОСОБА_5 на користь ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ»підлягає стягненню інфляційна складова боргу у розмірі 21375,34 грн. та 3% річних у розмірі 8627,77 грн.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з ОСОБА_5 інфляційних втрат та 3% річних як з боржника, який прострочив виконання зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг є законним і обґрунтованим.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просили застосувати наслідки строку позовної давності.
Разом з тим, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи встановив, що позовні вимоги заявлені до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є необгрунтованими та відмовив у задоволенні позову до вказаних відповідачів, а відтак позовна давність не досліджується.
Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Постановляючи ухвалу від 09 липня 2025 року про відмову у задоволенні заяви представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  - ОСОБА_16 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  не надано належних доказів на підтвердження сплати послуг, зокрема, не надано відповідної квитанції, або платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з п.3 ч.1ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. 
Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ,   ОСОБА_7 вказували на те, що ними понесені судові витрати зі сплати судового збору за подачу заяви про перегляд заочного рішення у розмірі по 605,60 грн. кожним. Зазначали, що попередній розрахунок витрат на правову допомогу становить від 20000 грн. до 40000 грн.
У відзиві на позовну заяву відповідачі    ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ,   ОСОБА_7 зазначали, що у зв`язку з переглядом заочного рішення витрати на правову допомогу орієнтовно складають 40000 грн., а у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції після скасування заочного рішення витрати на правову допомогу складають 80000 грн.
В березні 2025 року позивач подав клопотання, в якому просив звільнити його від понесених відповідачами витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що вказані витрати є неспівмірними, необгрунтованими, не відповідають критерію розумності та реальності.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачами  ОСОБА_17 ,   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_18 були понесені витрати по сплаті судового збору за подачу заяви про перегляд заочного рішення у розмірі по 605,60 грн. кожною та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи у розмірі 510,99 грн.
Відповідно вказані витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідачів.
Що стосується витрат на правову допомогу, то колегія суддів звертає увагу на те, що безпідставними є посилання суду першої інстанції на відсутність доказів оплати відповідачами послуг адвоката, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. 
Аналогічна позиція викладена у постановами Верховного Суду у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  - ОСОБА_19 надано копії: договору про надання правової (правничої) допомоги від 12 лютого 2025 року, вартості правової (правничої) допомоги, звіту про надання правової допомоги від 30 травня 2025 року, акту №1 приймання-передачі послуг на суму 120000 грн.
Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.
У випадку встановленого фіксованого розміру погодинних ставок адвокатів сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми погодинних ставок адвокатів зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Відповідно до ч.ч.5, 6ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановахОб'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені у заяві представника відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  - ОСОБА_16 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 120000 грн. є завищеними.
Таким чином, беручи до уваги заперечення позивача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу, складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу відповідачам       ОСОБА_20 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_21 в суді першої інстанції, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених відповідачами       ОСОБА_8 ,  ОСОБА_2 ,   ОСОБА_9 в суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 5000 грн. на кожну, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4  - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4  про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», місцезнаходження: місто Київ, вул. Гната Хоткевича, 20, код ЄДРПОУ 37739041 на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_8 ), ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_8 ), ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_8 ):
витрати по сплаті судового збору за подачу заяви про перегляд заочного рішення у розмірі по 605 грн. 60 коп. на кожного;
витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розглядуу розмірі по 170 грн. 33 коп. на кожного;
витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції у розмірі по 5000 грн. на кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: