ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1524/26 Справа № 200/16226/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Солодовника Сергія Олександровича на рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 22 вересня 2025 року у складі судді Цитульського В.І. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи – приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Тамара Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна про визнання недійсною довіреності, договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння,–

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, з урахуванням уточнень, пред`явленим до  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , визначивши третіми особами приватного нотаріуса КМНО Солонець Т.М., приватного нотаріуса ДМНО Кобельницького С.І., приватного нотаріуса ДМНО Гугель С.Ю., на предмет визнання недійсною довіреність від 22 лютого 2017 року, бланк НВА 935523, зареєстровану в реєстрі за №120 видану від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М.; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 02 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 22 лютого 2017 року, та відповідачем ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кобельницьким С.І.; витребування від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру за спірною адресою.
В обґрунтування вимог посилається це тим, що 26 грудня 2006 року позивач придбав квартиру за зазначеною адресою. З моменту придбання будь-яких дій направлених на відчуження чи передачу в користування позивачем не вживалися. Проте, йому стало відомо, що у 2017 році його квартиру було продано без його відома та волевиявлення. Її власником стала ОСОБА_3 .. З цього приводу він звернувся з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення. В ході досудового розслідування встановлено, що на підставі довіреності виданої від імені позивача, яку він не підписував на ім`я ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Проте, підписати таку довіреність позивач не мав змоги, оскільки перебував за кордоном. Факт підписання іншою особою довіреності підтверджується отриманим висновком експерта в рамках кримінального провадження. 07 липня 2017 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі продажу спірної квартири з ОСОБА_1 . Враховуючи відсутність його волевиявлення на продаж спірної квартири, відсутність його особистого підпису у довіреності для вчинення будь-яких дій з приводу спірної квартири, позивач вважає його майнові права на спірну квартиру порушеними та такими, що потребують захисту по суду у заявлені ним способи. 
Рішенням Шевченківського районного суду м.Дніпра від 22 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі по 4443,10 грн з кожного (а.с.223-227 Том ІІІ).
Рішення суду першої інстанції мотивовано доведенням відсутності факту підписання позивачем довіреності, як і доведенням невчиненості договору купівлі-продажу за цією довіреністю, що не створює жодних правових наслідків та що не потребує визнання таких правочинів недійсними. Також суд першої інстанції зазначив. що єдиним ефективним способом захисту порушених майнових прав позивача буде витребування майна з кінцевого його зареєстрованого власника, яким є ОСОБА_1 , та що є підставою для внесення змін щодо державної реєстрації такого майна.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 у жовтні 2025 року звернувся через свого представника — адвоката Солодовника С.О. з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що суд першої інстанції, в порушення матеріального права та застосування положень ст. 388 ЦК України, не з`ясував добросовісності ОСОБА_1 у діях з придбання спірної квартири, оскільки останній не міг знати про недобросовісну поведінку відчужувача. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Добросовісний набувач, на думку скаржника, не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, які між собою є близькими родичами, що не викликало у скаржника будь-яких сумнівів щодо відчуження спірної квартири у правомірний спосіб. Витребування спірної квартири у скаржника, як добросовісного набувача, який сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на нього індивідуальний та надмірний тягар, а підстав недобросовісності скаржника судом першої інстанції не встановлено (а.с.232-243 Том ІІІ). 
Інші учасники, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення по суті скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2006 року, на підставі договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 , серія НВА №038261.
02 березня 2017 року укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кобельницьким С.І., за яким право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_3 .
Вказаний договір купівлі-продажу був укладений на підставі довіреності від 22 лютого 2017 року, виданої від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом КМНО Солонець Т.М.
За текстом довіреності ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_4 представляти його інтереси в усіх органах, зокрема отримувати будь-які документи та довідки, необхідні для оформлення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .
Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №29/1.1/608 від 07 вересня 2017 року, проведеної в межах кримінального провадження за фактом незаконного заволодіння квартирою позивача, підпис від імені ОСОБА_2 в довіреності з серійним номером НВА 935523 від 22 лютого 2017 року на ім`я ОСОБА_4 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Ідентичний висновок міститься і у висновку судової почеркознавчої експертизи, проведеної в межах даної справи.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №143163947 від 29 жовтня 2018 року встановлено, що 07 липня 2017 року право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1119 виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю.
Задовольняючи, хоча б і частково, позовні вимоги позивача, суд першої інстанції вважав доведеним порушення майнових прав позивача, що потребує захисту по суду, однак встановивши невчиненість правочинів, як то довіреності, де відсутній підпис ОСОБА_2 , на підставі якої вчинений договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_3 , суд першої інстанції вважав єдиним ефективним способом захисту прав позивача у вигляді витребування майна від відповідача ОСОБА_1 , як кінцевого зареєстрованого власника спірного майна, у відповідності до ст. 388 ЦК України.
Колегія суддів погоджується як зі встановленими фактичними обставинами справи, визначенням судом першої інстанції характеру спірних правовідносин, так і з висновком суду першої інстанції із застосуванням норм як матеріального права, які регулюють такі спірні правовідносини, так і процесуального права, виходячи з наступного. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року по справі № 200/606/18, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Приписами ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Приписами ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Вищезазначене узгоджується із висновками сформульованими, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.
Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».
У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» нагадав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.
Так, ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
При цьому, положеннями ст. 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц.
Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у повернені певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне користування, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
У відповідності до ч.4 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. 
Колегія суддів наголошує, що доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не взято до уваги добросовісність набуття ним спірної квартири, не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції, адже скаржник особисто наголошує на тому, що ним набуто право власності на спірну квартиру за договором дарування від ОСОБА_3 , що є безвідплатним правочином. За таких обставин належить відзначити, що витребування спірної квартири від ОСОБА_1 на користь її дійсного власника ОСОБА_2 має відбутися беззаперечно, навіть за обставин добросовісності набувача спірного майна.
У постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном. 
Судом першої інстанції наголошено, що спірне майно вибуло від позивача за невчиненими правочинами, що не потребують визнання їх недійсними, з чим повністю погоджується і колегія суддів. Разом із цим колегія суддів наголошує, що відповідач ОСОБА_1 набув у власність спірну квартиру за безвідплатним правочином. За таких фактичних обставин лише один ефективний спосіб захисту порушеного майнового права позивача є витребування спірного майна від добросовісного набувача до належного власника цього майна, що вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано скаржником у будь-яких спосіб. 
Колегія суддів, виходячи з вищенаведеного, інші доводи скаржника не може взяти до уваги, оскільки такі доводи не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції та встановлених судом фактичних обставин, враховуючи, що нових обставин та письмових доказів скаржник не надав, які б не були досліджені судом першої інстанції та яким не було б надано належної правової оцінки.
Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.     
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Солодовника Сергія Олександровича —  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Дніпра від 22 вересня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «07» квітня 2026 року.
Повний текст постанови складено «15» квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О. Макаров