Справа № 560/8236/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

18 лютого 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просить: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати йому грошового забезпечення за період з 13.05.2022 по 19.05.2023 з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінет Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704 у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин), а також процентної надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу за період з 13.05.2022 по 19.05.2023 грошове забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704, а також: процентної надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії за особистий внесок у загальні результати служби, матеріальної допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористану основну та додаткову відпустку, з урахуванням виплачених сум.
Ухвалою від 16.05.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно із позовною заявою, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке. 
Зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а у період з 13.05.2022 по 19.05.2023 йому виплачувалось грошове забезпечення, розраховане виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 у розмірі 1762 грн, а не з прожиткового мінімуму, встановленого законом на 01.01.2022 та 01.01.2023 року.
На думку позивача, після набрання чинності Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) мінімальна заробітна плата не може застосовуватись як розрахункова величина, а розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та інших виплат є прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений на 1 січня календарного року.
Стверджує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, яким було змінено пункт 4 Постанови №704, визнано протиправним та скасовано, у зв`язку з чим діє первісна редакція пункту 4 Постанови №704, де як розрахункова величина використовується прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня календарного року, а не на 01.01.2018 року.
Позивач також посилається на те, що підзаконні акти не можуть змінювати визначену законом розрахункову величину та застосовувати мінімальну заробітну плату, якщо закон встановлює прожитковий мінімум як базу.
З огляду на це, позивач вважає, що при визначенні його грошового забезпечення відповідач повинен був застосовувати: з 13.05.2022 по 31.12.2022 - прожитковий мінімум для працездатних осіб 2481 грн, встановлений ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у редакції, чинній станом на 13.05.2022; з 01.01.2023 по 19.05.2023 - прожитковий мінімум для працездатних осіб 2684 грн, встановлений ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у редакції, чинній станом на 01.01.2023, а не спеціальний показник 2102 грн, який стосується інших категорій працівників.
Зазначає, що нарахування посадового окладу, окладу за військовим званням та всіх похідних виплат (надбавки, доплати, підвищення, премія) із застосуванням прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 (1762 грн) він розцінює як протиправну бездіяльність відповідача щодо повного та правильного обчислення грошового забезпечення.
Крім того, позивач вказує, що занижений посадовий оклад потягнув заниження: щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень, премій), а в подальшому - одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані відпустки, які розраховуються виходячи з місячного грошового забезпечення.
У відзиві на позов відповідач заперечує проти його задоволення, посилаючись, зокрема, на таке.
Вказує, що у спірних правовідносинах діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
А отже, як зазначає відповідач, він не допустив порушення прав та законних інтересів позивача. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач у період з 13.05.2022 по 19.05.2023 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді, що відноситься до відповідного тарифного розряду згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704.
У вказаний період грошове забезпечення позивача (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавки, доплати, підвищення, премії) нараховувалося виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762 грн (прожитковий мінімум станом на 01.01.2018 року).
Інших варіантів розрахунку грошового забезпечення, зокрема із застосуванням прожиткового мінімуму на 01.01.2022 (2481 грн) та 01.01.2023 (2684 грн), відповідач у період, що розглядається, не застосовував.
Спір між сторонами має нормативний (правовий) характер і стосується того, чи була протиправною відмова (ухилення) відповідача у період 13.05.2022-19.05.2023 застосовувати при обчисленні грошового забезпечення позивача прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного року, замість прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Відповідно до статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній у спірний період, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, які тимчасово проходять військову службу за межами України, зберігається виплата грошового забезпечення в національній валюті та виплачується винагорода в іноземній валюті за нормами і в порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям Сил спеціальних операцій Збройних Сил України встановлюється спеціальна надбавка, що входить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 (у первісній редакції, чинній з 01.03.2018 року) було встановлено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 % мінімальної заробітної плати, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до цієї постанови.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 до пункту 4 Постанови №704 було внесено зміни, якими як розрахункову величину закріплено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року.
Однак Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20.10.2022 року, визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, яким, зокрема, було змінено пункт 4 Постанови №704.
Зазначене означає, що з 29.01.2020 відновлено дію попередньої редакції пункту 4 Постанови №704, у якій розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовим званням є прожитковий мінімум для працездатних осіб, установленим законом на 1 січня календарного року, а не прожитковий мінімум станом на 01.01.2018 року.
Цей правовий висновок неодноразово підтверджений у практиці Верховного Суду, зокрема у постанові від 15.06.2023 у справі №380/13603/21, де суд зазначив, що предметом спору є саме застосований розмір прожиткового мінімуму, а не мінімальної заробітної плати, і, з огляду на скасування змін Постановою №103, при визначенні грошового забезпечення має застосовуватися прожитковий мінімум на 1 січня відповідного року.
Крім того, пункт 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII установлює, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій.
До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 у зразковій справі №240/4946/18 наголосила на тому, що норми підзаконних актів, які суперечать Закону №1774-VIII у частині використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосуванню не підлягають, а при колізії необхідно застосовувати саме закон.
Отже, суд вказує на те, що у системному зв`язку Закону №2011-XII, Закону №1774-VIII, законів про Державний бюджет та Постанови №704 (у редакції, чинній після 29.01.2020 року) необхідно дійти висновку, що при визначенні грошового забезпечення військовослужбовців має застосовуватися прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлених законом на 1 січня відповідного календарного року, а не фіксоване значення прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022 року становить 2481 гривню.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року становить 2684 гривні, а також визначено окремий показник 2102 грн «для визначення посадових окладів працівників деяких державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, та працівників податкових і митних органів».
У постанові Верховного Суду від 02.04.2024 у справі №340/608/23 сформульовано висновок про те, що спеціальний показник 2102 грн не застосовується для визначення грошового забезпечення військовослужбовців та перерахунку їх пенсій, оскільки вони не належать до категорій працівників, для яких цей показник призначений; для військових підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб 2684 грн.
Отже, суд виходить з того, що у спірний період: з 13.05.2022 по 31.12.2022 розрахунковою величиною для визначення посадового окладу та окладу за званням позивача має бути прожитковий мінімум = 2481 грн, з 01.01.2023 по 19.05.2023 - прожитковий мінімум = 2684 грн.
Виходячи з дії закону у часі та ретроспективного контролю суду, суд має встановити, чи відповідали дії/бездіяльність відповідача щодо застосування прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 при нарахуванні грошового забезпечення позивачу в період 13.05.2022-19.05.2023 тому нормативному регулюванню, яке було чинним у цей період.
Так, доводи позивача фактично зводяться до того, що: після 29.01.2020 пункт 4 Постанови №704 підлягає застосуванню у редакції, яка передбачає використання прожиткового мінімуму на 1 січня календарного року, а не фіксованого значення прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018; Закон №1774-VIII виключає використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини й підтверджують пріоритет розташування норм закону над підзаконним актом; застосування прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 у 2022-2023 роках суперечить законам про Державний бюджет, які щороку змінюють розмір прожиткового мінімуму як базового державного соціального стандарту.
У світлі наведених вище норм та практики Верховного Суду ці доводи суд вважає обґрунтованими.
Так, зміни, внесені Постановою №103, у частині визначення розрахункової величини, втрачають чинність у зв`язку з їх скасуванням судовим рішенням у справі №826/6453/18, а отже, з 29.01.2020 діє первісна редакція п.4 Постанови №704.
Законом №1774-VIII та правовим висновком Великої Палати у справі №240/4946/18 заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину, а підзаконні норми, що суперечать цьому, застосуванню не підлягають.
У постанові у справі №380/13603/21 Верховний Суд прямо зазначив, що позивач оскаржує розмір прожиткового мінімуму, а не мінімальної заробітної плати, і зробив висновок, що розмір грошового забезпечення має визначатися саме з урахуванням прожиткового мінімуму на 1 січня відповідного року.
Враховуючи наведене вище, суд погоджується з тим, що: у період з 13.05.2022 по 19.05.2023 відповідач повинен був визначати посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача шляхом множення: у 2022 році - прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2481 грн, у 2023 році - прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2684 грн, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704, а також від цього залежали розміри надбавок, доплат, підвищень, премій.
Щодо доводів відповідача, то суд зазначає про таке. 
Доводи відповідача про те, що він зобов`язаний керуватися Постановою №704 та не може самостійно змінювати спосіб розрахунку грошового забезпечення без нових урядових актів, суд оцінює критично.
По-перше, закон має вищу юридичну силу порівняно з підзаконними актами (ст.8 Конституції України та висновки Великої Палати у справі №240/4946/18). 
Якщо підзаконна норма суперечить закону, суд та суб`єкт владних повноважень повинні застосовувати закон, а не підзаконний акт.
По-друге, скасування пункту 6 Постанови №103 судовим рішенням у справі №826/6453/18 відновлює дію попередньої редакції пункту 4 Постанови №704, що прямо відображено в сталій судові практиці Верховного Суду, зокрема у справі №380/13603/21 і згадуваних пізніших справах (№620/9741/24, №160/17228/23 тощо).
По-третє, посилання відповідача на відсутність відомчих роз`яснень не може виправдовувати ігнорування чинних норм законів та усталеної судової практики. 
Обов`язок діяти відповідно до закону не залежить від наявності/відсутності додаткових інструкцій органів виконавчої влади.
Згідно з частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, відповідач не довів, що застосування прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 у 2022-2023 роках відповідало вимогам наведених норм законів і правовим висновкам Верховного Суду.
Отже, доводи відповідача не спростовують аргументи позивача та не свідчать про законність спірної бездіяльності.
Із приводу вимог позивача про одноразову допомогу при звільненні, матеріальну допомогу, компенсацію за відпустку, то суд виходить із такого. 
Позивач, окрім щомісячних виплат, просить зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити: одноразову грошову допомогу при звільненні, премію за особистий внесок у загальні результати служби, матеріальну допомогу на оздоровлення, грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустку, з урахуванням збільшеного розміру грошового забезпечення за період 13.05.2022-19.05.2023.
При цьому, суд виходить з того, що: згідно зі ст. 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять як щомісячні, так і одноразові додаткові види грошового забезпечення; у сталій практиці Верховного Суду (наприклад, у постановах від 21.04.2021 у справі №380/2427/20, від 23.05.2023 у справі №380/22021/21 та інших) зазначено, що одноразова грошова допомога при звільненні, матеріальна допомога на оздоровлення, компенсація за невикористану відпустку обчислюються виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, яке включає всі щомісячні елементи.
Разом з тим у цій справі: позовні вимоги формально обмежені періодом 13.05.2022-19.05.2023 року; судом не встановлено, що на момент цього періоду (або у його межах) відповідач уже: нарахував (або відмовив у нарахуванні) одноразову грошову допомогу при звільненні, виплатив (або відмовив у виплаті) матеріальну допомогу на оздоровлення чи компенсацію за невикористані відпустки у розмірі, який прямо залежить від спірного підрахунку; з матеріалів справи вбачається, що звільнення позивача відбулося пізніше, ніж закінчення спірного періоду, а конкретні розрахунки одноразової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги, компенсації за відпустку в матеріалах справи відсутні.
Суд зазначає, що у цій частині спір фактично не стосується вже вчиненого рішення, дії чи бездіяльності відповідача у межах періоду 13.05.2022-19.05.2023 року, а стосується можливого майбутнього перерахунку одноразових виплат, який може стати актуальним після перерахунку щомісячного грошового забезпечення.
З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що: у цій справі неможливо належно перевірити правомірність розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги, компенсації за відпустку; вимоги у цій частині є передчасними та не доведеними.
Разом із тим, суд зазначає, що перерахунок щомісячного грошового забезпечення, здійснений на виконання цього рішення суду, може бути врахований при визначенні розміру одноразових виплат у разі виникнення спору щодо них у майбутньому.
Відтак, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, матеріальну допомогу на оздоровлення, грошову компенсацію за невикористану відпустку та інші одноразові виплати задоволенню не підлягають.
За результатами всебічного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи у їх сукупності, оцінки доказів у межах заявлених позовних вимог суд доходить таких висновків.
Бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за період 13.05.2022-19.05.2023 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2022 (2481 грн) та 01.01.2023 (2684 грн), є протиправною, оскільки суперечить Закону №2011-XII, Закону №1774-VIII, законам про Державний бюджет на 2022 і 2023 роки, а також усталеній практиці Верховного Суду щодо застосування пункту 4 Постанови №704.
Належним способом захисту порушеного права позивача є: визнання протиправною зазначеної бездіяльності відповідача, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача за період 13.05.2022-19.05.2023 із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, виплата недоотриманих сум щомісячного грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавки, доплати, підвищення, премії) з урахуванням уже виплачених сум.
Вимоги позивача щодо одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористану відпустку та інших одноразових виплат не підтверджені належними доказами порушення права у спірний період і мають характер передчасних вимог, у зв`язку з чим у цій частині слід відмовити в задоволенні позову.
Отже, позовні вимоги в цій справі підлягають частковому задоволенню. 
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 13 травня 2022 року по 19 травня 2023 року: з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом: на 01.01.2022 - 2481 грн, на 01.01.2023 - 2684 грн, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», а також із урахуванням процентної надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій, виходячи з перерахованих розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 13.05.2022 по 19.05.2023 включно, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб: на 01.01.2022 - 2481 грн, на 01.01.2023 - 2684 грн, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням процентної надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій, розрахованих від перерахованих посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, та виплатити ОСОБА_1 суму недоотриманого грошового забезпечення за зазначений період з урахуванням уже виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений