Номер провадження: 22-ц/813/1330/26 
Справа № 522/10798/25-Е
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповдач), 
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С. 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Міністерство оборони України,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військова частина НОМЕР_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2025 року у складі судді Павлик І.А., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У травні 2025 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Міністерства оборони України,  ІНФОРМАЦІЯ_2 та Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який героїчно загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 22.10.2024. 27.02.2025, ОСОБА_2 , отримав політравму з ушкодженням голови та кінцівок, внаслідок чого загинув, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) актовий запис № 956. Крім того, факт смерті ОСОБА_2 також підтверджується сповіщенням сім`ї № 5967 від 04.03.2025, виданим ІНФОРМАЦІЯ_6 . Після загибелі брата ОСОБА_1 особисто займалася питаннями його поховання, організацією прощальної церемонії, оформленням необхідних документів та фінансовими витратами, пов`язаними з похованням, що підтверджується свідоцтвом про поховання № 068589, договором-замовленням № 152004 від 14.03.2025, договорами-замовленнями від 18.03.2025. Під час перебування на військовій службі ОСОБА_2 отримував значне грошове забезпечення, що дозволяло йому утримувати свою сестру ОСОБА_1 .
Фінансове становище ОСОБА_1 є вкрай складним через обставини сімейного характеру. Заявниця є матір`ю малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яка має серйозні проблеми зі здоров`ям, а саме вроджена вада серця, змішаний стеноз клапана легеневої артерії, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 3025, а також довідкою, виданою «Дитячою міською поліклінікою № 3» ОМР від 24.03.2025. Витрати на лікування та догляд за дитиною значно перевищують щомісячний дохід заявниці, який складає 8 000,00 грн на місяць, що підтверджується довідкою про доходи № 35 від 14.03.2025, що створює критичну фінансову ситуацію. Крім того, батько дитини загинув у 2017 році, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 , що позбавило родину основної матеріальної підтримки. Через недостатність власних доходів заявниця була змушена звертатися за фінансовою допомогою до свого брата. Саме його підтримка стала основним джерелом засобів для існування заявниці та її дитини, покриваючи життєво необхідні витрати. 
Сумарно, за період з листопада 2024 року по лютий 2025 року, на ім`я ОСОБА_1 від її брата ОСОБА_2 було перераховано 117 300 грн, що повною мірою свідчить про факт перебування ОСОБА_1 на утриманні у свого брата ОСОБА_2 , який героїчно загинув.
У зв`язку із загибеллю свого брата, військовослужбовця ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулася до ТЦК та СП з питанням реалізації прав як особи, що перебувала на утриманні у загиблого військовослужбовця щодо призначення та виплати їй одноразової грошової допомоги. Однак з усної відповіді, вона довідалася, що для призначення одноразової допомоги необхідно надати докази про перебування на утриманні у загиблого брата, якими є судове рішення про встановлення факту перебування на утриманні, а тому вимушена звернутися до суду з даною заявою. Встановлення факту перебування на утриманні необхідне заявниці для документального оформлення визначеної одноразової грошової допомоги, Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у зв`язку з смертю брата, ОСОБА_2 . Іншим способом, окрім встановлення в судовому порядку факту перебування на утриманні померлого брата, не вбачається за можливе.

Позиція відповідачів в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву, Міністерство оборони України просило залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що заявниця не скористалася правом позасудового порядку встановлення статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця. У своїй заяві, заявниця не зазначає інших родичів (зокрема матері, батька) загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 та не надає доказів на підтвердження їх відсутності, а тому не відомо чи перебував ОСОБА_2 у шлюбі, чи є в нього діти та інші родичі, які після загибелі військовослужбовця набувають право на отримання відповідних виплат, а отже в справі вбачається спір про право (а.с. 65-68). 
У відзиві на позовну заяву, Військова частина НОМЕР_1 зазначала, що Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у справі та позовні вимоги до неї є необґрунтованими. Особові справи на військовослужбовців за призовом під час мобілізації військовими частинами не формуються та у військових частинах не зберігаються. Відповідно, особова справа на ОСОБА_2 у військовій частині НОМЕР_1 не формувалась та не зберігається на даний час. Відомості щодо осіб, що перебували на утриманні ОСОБА_2 у військової частини НОМЕР_1 відсутні. Також просила змінити процесуальний статус Військової частини НОМЕР_1 з відповідача на третю особу, у задоволенні якого протокольною ухвалою суду від 16.09.2025 відмовлено (а.с. 81-83, 106-107). 
Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначає, що факт надання матеріального утримання підтверджується не лише особистими поясненнями заявниці, а й документально засвідченими переказами грошових коштів. Згідно з випискою з рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 у АТ «ПУМБ», та відповідними квитанціями, які містяться у матеріалах справи, за період з 13.11.2024 по 27.02.2025 брат систематично перераховував значні суми грошових коштів. Окрім безпосереднього переказу коштів, братом було відкрито банківську картку на ім`я сестри у межах свого банківського обслуговування, що підтверджується заявою № 334467311. Така дія є свідченням усвідомленого та цілеспрямованого наміру надавати сестрі постійну матеріальну підтримку. З урахуванням зазначеного, можна зробити правовий висновок, що матеріальна допомога, яку систематично та свідомо надавав ОСОБА_2 своїй сестрі ОСОБА_1 , мала ознаки постійного, стабільного джерела доходу та забезпечувала основні життєві потреби позивачки та її дитини. Відтак, вважають, що докази, наведені у позовній заяві є достатніми для підтвердження перебування ОСОБА_1 на утриманні загиблого, відповідно до положень чинного законодавства України (а.с. 93-95). 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду мотивоване тим, що встановлені під час розгляду справи обставини свідчать про те, що хоча брат заявниці, проходячи військову службу, у період з листопада 2024 року по лютий 2025 року і перераховував грошові кошти на користь ОСОБА_1 , проте позивачкою не доведено, що зазначені кошти перераховувалися саме з метою її утримання, а не з метою їх збереження позивачкою для подальшої передачі ОСОБА_2 після його повернення додому. Крім того, суд врахував, що матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_1 на утриманні брата до початку його служби у Збройних Силах України, що не дає підстав беззаперечно стверджувати про здійснення перерахувань саме з метою її утримання. Також відповідно до відповіді № 1780252 від 16.09.2025 на запит суду з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків щодо джерел та сум доходів встановлено, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу отримує стабільний дохід. З огляду на викладене, позивачем не доведено, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б достовірно підтверджували факт перебування заявниці на утриманні її загиблого брата ОСОБА_2 , у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити через його недоведеність.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 31, 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5. Зазначені норми закону визначають, що члени сім`ї померлого військовослужбовця мають право на призначення пенсії, відшкодування шкоди, отримання грошової допомоги тощо, у разі перебування на його утриманні, причому законодавець не вимагає доведення спільного проживання чи повного утримання. Однак суд першої інстанції фактично ототожнив поняття «перебування на утриманні» з «повним утриманням» або «спільним проживанням», що суперечить суті правової норми. Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду (постанови від 27.06.2018 у справі №210/2422/16-ц, від 22.05.2019 у справі №520/6518/17, від 13.01.2021 у справі №592/17552/18), особа вважається утриманцем, якщо допомога, яку вона отримувала від померлого, була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, незалежно від факту спільного проживання. Таким чином, висновок суду про необхідність доведення ведення спільного господарства або проживання однією сім`єю є юридично хибним і не відповідає ані нормам права, ані правовим позиціям Верховного Суду
Доводи скарги також мотивовані тим, що суд визнав недостатніми докази у вигляді систематичних банківських переказів від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на загальну суму 117 300 грн, що підтверджено квитанціями та банківською випискою. Разом з тим, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.01.2021 у справі №584/1166/15-ц, регулярність та суттєвий розмір переказів є достатньою ознакою постійної матеріальної підтримки, навіть за відсутності спільного проживання. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. З огляду на середній місячний дохід позивачки (приблизно 8 000 грн/міс.), зазначена сума допомоги є значною та фактично становила основне джерело засобів до існування, що суд безпідставно проігнорував. 
Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі предмета доказування, припустивши, що кошти, перераховані ОСОБА_2 , могли надсилатися з метою «збереження для подальшої передачі» й не свідчать про утримання. Таке твердження суду є припущенням, не підтвердженим жодним доказом, що суперечить вимогам статті 81 ЦПК України. У матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження того, що кошти зберігалися для брата. Навпаки, надані документи (квитанції, чеки, довідки про витрати на дитину та побут) свідчать, що кошти були використані на потреби сім`ї, лікування та утримання дитини, тобто мали ознаки саме матеріальної допомоги.
Судом також залишено поза увагою складне матеріальне становище позивачки, яка самостійно виховує дитину з інвалідністю; регулярність і розмір допомоги з боку брата, яка фактично покривала більшість щомісячних витрат родини. Ці обставини у сукупності свідчать, що матеріальна підтримка брата мала постійний, регулярний характер і була основним джерелом засобів до існування, що повністю відповідає визначенню «перебування на утриманні» у розумінні закону. 
3 огляду на викладене, на думку скаржниці, рішення суду першої інстанції є незаконним 1 необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального процесуального права. Суд неправильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, неповно дослідив обставини справи, вийшов за межі предмета доказування та не надав належної оцінки поданим доказам у їх сукупності. Такі порушення призвели до неправильного висновку про відсутність факту перебування заявниці на утриманні її загиблого брата, хоча наявні у справі докази свідчать про протилежне. Рішення суду суперечить вимогам закону, принципам справедливості, добросовісності та розумності, а також усталеній судовій практиці Верховного Суду. У зв?язку з цим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а заява задоволенню в повному обсязі шляхом встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні її загиблого брата ОСОБА_2 .

Позиція відповідачів в суді апеляційної інстанції
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від відповідачів не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 29.01.2026 сторни не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Одеса, про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 1190 Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси. Батьками вказані - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Одеса, про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 693 ОСОБА_7 /РАЦС. Батьками вказані - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . 
Також встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 22.10.2024. 27.02.2025, ОСОБА_2 , отримав політравму з ушкодженням голови та кінцівок, внаслідок чого загинув, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) актовий запис № 956. У свідоцтві про смерть місцем смерті вказано Курська область Російська Федерація.
Крім того, факт смерті ОСОБА_2 також підтверджується сповіщенням сім`ї № 5967 від 04.03.2025, виданим ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
Після загибелі брата ОСОБА_1 особисто займалася питаннями його поховання, організацією прощальної церемонії, оформленням необхідних документів та фінансовими витратами, пов`язаними з похованням, що підтверджується свідоцтвом про поховання № 068589, договором-замовленням № 152004 від 14.03.2025, договорами-замовленнями від 18.03.2025. 

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволення позову ОСОБА_1 .
Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 
Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім`єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.
Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1 8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, що під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні. Членами сім`ї військовослужбовця можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання разом з суб`єктом права на пільги і ведення з ним спільного господарства, тобто не лише його (її) близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (неповнорідні брати, сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. 
Крім того Конституційний суд України у своєму рішенні зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат; спільний бюджет: спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19). 
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідний висновок міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-й. 
Згідно зі ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. 
Пунктом 2 Постанови № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у п. 1 цієї постанови (тобто, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил України), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених уст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть. 
Так, за загальним правилом судом може бути встановлено факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, що має значення для одержання свідоцтва про право на спадщину, призначення пенсії, відшкодування шкоди чи отримання грошової допомоги тощо. Факт перебування особи на утриманні померлого має місце за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю (заявнику), була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. 
Наведений вище правовий висновок та аналогічні йому викладені у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №210/2422/16 ц, від 22 травня 2019 року у справі №520/6518/17, від 22 жовтня 2020 року у справі №210/343/19, від 13 січня 2021 року у справі №592/17552/18, від 27 січня 2021 року у справі №584/1166/15-ц.
У свою чергу, нормою ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у пп. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону (тобто зокрема у випадку загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби), право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). 
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію. 
Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. 
Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 №5, роз`яснив, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Встановлено, що позивачкою ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів постійного проживання разом із загиблим братом та ведення з ним спільного господарства, а також доказів перебування на його повному утриманні, яке було б для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.
Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до квитанцій № 028032609987, №029592402600, №400000068546, №028683641648, №030155841386, №029601126340, №030007187059, №030136181377 та виписки по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 в АТ «ПУМБ», за період з 13.11.2024 по 27.02.2025, ОСОБА_2 здійснював перекази грошових коштів на користь позивачки, а саме: 13.11.2024 – 5 800 грн; 16.12.2024 – 20 000 грн; 30.01.2025 – 50 000 грн; 30.01.2025 – 13 000 грн; 30.01.2025 – 5 000 грн; 19.02.2025 – 13 500 грн; 26.02.2025 – 5 000 грн; 27.02.2025 – 5 000 грн. Загальна сума перерахованих коштів за вказаний період становить 117 300,00 грн.
Разом із тим, згідно з відповіддю № 1780252 від 16.09.2025 з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, отриманих позивачкою, встановлено, що з І кварталу 2021 року по IV квартал 2025 року ОСОБА_1 отримує постійний дохід у вигляді заробітної плати, розмір якої у 2025 році становить 12 000,00 грн щомісячно.
Оцінюючи зазначені докази в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що сам по собі факт перерахування грошових коштів не є безумовним доказом перебування позивачки на утриманні брата. Позивачем не доведено, що такі кошти надавалися саме як засоби утримання та були для неї постійним і основним джерелом існування. Не надано також доказів перебування позивачки на утриманні брата до його проходження військової служби, що могло б свідчити про сталість та системність такого утримання.
За наявності у позивачки власного стабільного доходу та відсутності доказів того, що переказані кошти мали характер саме утримання, висновок суду першої інстанції про недоведеність факту перебування позивачки на утриманні загиблого брата є обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим обставинам справи й вимогам закону. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 31, 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5, які визначають, що члени сім`ї померлого військовослужбовця мають право на призначення пенсії, відшкодування шкоди, отримання грошової допомоги тощо, у разі перебування на його утриманні, причому законодавець не вимагає доведення спільного проживання чи повного утримання. Однак суд першої інстанції фактично ототожнив поняття «перебування на утриманні» з «повним утриманням» або «спільним проживанням», що суперечить суті правової норми. Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду (постанови від 27.06.2018 у справі №210/2422/16-ц, від 22.05.2019 у справі №520/6518/17, від 13.01.2021 у справі №592/17552/18), особа вважається утриманцем, якщо допомога, яку вона отримувала від померлого, була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, незалежно від факту спільного проживання. Таким чином, висновок суду про необхідність доведення ведення спільного господарства або проживання однією сім`єю є юридично хибним і не відповідає ані нормам права, ані правовим позиціям Верховного Суду. 
Проте вищевказані доводи скаржниці є необгрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне. 
Так, згідно ч.1 ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Отже, закон прямо встановлює необхідність доведення не будь-якої допомоги, а саме такої, що мала систематичний характер і становила основне джерело засобів до існування особи. Сам по собі факт надання матеріальної підтримки не є достатнім для визнання особи утриманцем.
Скаржниця помилково тлумачить позицію суду першої інстанції як ототожнення понять «перебування на утриманні» та «повне утримання», оскільки суд виходив із необхідності встановлення юридично значущих ознак утримання, передбачених законом, а саме - доведення того, що допомога була основним і постійним джерелом існування заявниці. Водночас, як встановлено судом, допомога брата була для неї невизначальною у забезпеченні її життєвих потреб, оскільки заявниця мала інші джерела доходу (а.с. 56). 
Посилання ОСОБА_1 на п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 не спростовує висновків суду, враховуючи те, що у вказаному роз`ясненні прямо зазначено, що допомога має бути постійним і основним джерелом засобів до існування. Наявність інших доходів само по собі не виключає можливості встановлення факту утримання, однак лише за умови, що буде доведено домінуючий характер допомоги померлого. У даній справі таких доказів надано не було.
Крім того, як роз`яснено у вказаній постанові Пленуму, за загальним правилом право на пенсію у разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї, які перебували на його утриманні. Отже, для набуття статусу утриманця у розумінні зазначених норм необхідним є також встановлення непрацездатності особи. Матеріали справи, навпаки, свідчать про працездатність заявниці (а.с. 56). Доказів протилежного як до суду першої інстанції та і до суду апеляційної інстанції не надано.
Доводи ОСОБА_1 про те, що здійснені ОСОБА_2 у період з листопада 2024 року по лютий 2025 року банківські перекази на загальну суму 117 300 грн є безумовним підтвердженням її перебування на утриманні брата та свідчать про те, що зазначені кошти були для неї основним джерелом засобів до існування, є також необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону з огляду на таке.
Так, надання фінансової допомоги протягом листопада 2024 року та лютого 2025 року, тобто 4 (чотирьох) місяців не свідчить про тривалий і сталий характер матеріальної допомоги, який охоплюється поняттям «перебування на утриманні». Закон вимагає встановлення постійності та системності такої допомоги, а не її виникнення у короткий проміжок часу. При цьому, сам по собі значний розмір переказів не є визначальним критерієм. Юридично значущим є не розмір коштів, а їх домінуючий характер у структурі доходів особи та доведеність того, що без цієї допомоги вона не могла забезпечувати свої життєві потреби. Натомість матеріали справи не містять доказів такої залежності. Заявниця мала власний стабільний дохід. Надання їй коштів протягом короткого періоду може свідчити про тимчасову матеріальну підтримку, однак не підтверджує статусу утриманця.
Безпідставним є і доводи про те, що суд першої інстанції вийшов за межі предмета доказування, припустивши можливість перерахування братом коштів з іншою метою.
Так, суд не встановлював факту збереження коштів для подальшої передачі як доведену обставину, а лише зазначив про відсутність доказів, які б однозначно підтверджували, що переказані суми мали характер саме утримання у розумінні статті 31 Закону. Висновок про недоведеність цільового призначення коштів є результатом оцінки доказів, що відповідає повноваженням суду та вимогам процесуального закону.
При цьому, встановлення правової природи грошових переказів безпосередньо входить до предмета доказування у цій категорії справ, оскільки саме від з`ясування характеру та призначення коштів залежить висновок про наявність чи відсутність факту перебування на утриманні, тому аналіз обставин, за яких здійснювалися перекази, їх періодичності, розміру та співвідношення з доходами заявниці є обов`язком суду, а не виходом за межі позовних вимог.
Доводи про те, що позивачка сама виховує дитину з інвалідністю і через це перебуває у складному матеріальному становищі, оцінюються судом критично, оскількинавіть за наявності значних витрат на дитину з інвалідністю, вирішальним є не обсяг витрат, а доведеність того, що вони покривалися переважно та систематично саме за рахунок допомоги брата. Натомість матеріали справи не містять доказів того, що без цієї допомоги, позивачка була позбавлена можливості забезпечувати свої базові потреби або що її власні доходи були недостатніми для існування. Як встановлено, допомога надавалася лише протягом чотирьох місяців, що не свідчить про тривалість і системність надання матеріальної допомоги.
Таким чином, доводи скаржниці не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції про відсутність факту перебування заявниці на утриманні брата.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга  ОСОБА_1 не містить. 
Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п.1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16.02.2026

Головуючий       Є.С. Сєвєрова

Судді:   Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе