ОКРЕМА ДУМКА
(розбіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Мартєва С. Ю., Шевцової Н. В.

12 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 990SCGC/45/25
провадження № 11-401сап25
у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 16 вересня 2025 року № 1951/0/15-25, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 14 травня 2025 року № 1015/2дп/15-25
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. У рішенні від 16 вересня 2025 року № 1951/0/15-25 Вища рада правосуддя (далі - ВРП) погодилася із висновками своєї Другої дисциплінарної палати про притягнення судді Шевченківського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за вчинення ним дисциплінарних проступків, передбачених підпунктом «а» пункту 1 та пунктом 2 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ), і необхідністю застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців.
2. Щодо кваліфікації дій та рішень судді за підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ ВРП зазначила, що, притягуючи суддю ОСОБА_1 до відповідальності, її Друга Дисциплінарна палата нормативною підставою відповідальності вважала саме істотне порушення суддею норм процесуального права, наслідком якого є незаконна відмова в доступі до правосуддя.
Такими процесуальними порушеннями, які потягли за собою незаконну відмову у доступі до правосуддя, були: порушення процесуального порядку прийняття рішення про прийнятність позовної заяви від моменту безпідставного затягування строку вирішення відповідних процесуальних питань [згідно зі статтями 185, 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)], які виявилися у протиправній бездіяльності щодо своєчасності вжиття судом заходів з перевірки місця проживання учасників провадження (понад два місяці); прийняття та надіслання ухвали від 07 липня 2021 року про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків (яка фактично залишалася ненадісланою до 04 березня 2025 року - понад 3 роки і 7 місяців, протягом яких справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_1); недодержання нормативних строків вирішення питання для забезпечення можливості особи отримати ефективний та своєчасний захист її порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод і інтересів; безпідставність повернення позову ухвалою від 08 лютого 2021 року ОСОБА_2 у зв`язку із зловживанням нею процесуальними правами відповідно до статті 44 та пункту 6 частини четвертої статті 185 ЦПК України, що, як встановлено судом апеляційної інстанції, стало наслідком процесуального порушення.
Стосовно того, що повернення позовної заяви стало наслідком добросовісної суддівської помилки, як обставина, що виключає склад правопорушення у діях судді, ВРП підтримала висновки її Другої Дисциплінарної палати, оскільки фактичне чітке формулювання індивідуалізуючих ознак позовів у частині їхнього предмета, що відповідає різним нормативним способам захисту, у справах № 638/15608/20 (про визнання недійсним правочину - пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України) та № 638/15761/20 (про зміну правовідношення - пункт 6 частини другої статті 16 ЦК України) не давало судді законних підстав для висновку про зловживання позивачем процесуальними правами та повернення позовної заяви, як таких, що є тотожними позовами, які подані до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав.
Зважаючи на зазначену сукупність обставин, ВРП дійшла висновку про кричущість допущеного порушення, ураховуючи його очевидність для судді, наявність достатнього досвіду і можливості при добросовісному ставленні до виконання службових обов`язків його уникнути, наслідку для подальшої можливості отримати ефективний судовий захист, якого потребувала позивач.
ВРП зазначила у своєму рішенні, що тривалий нерозгляд справи у суді призвів не до втрати інтересу ОСОБА_2 до захисту її прав у обраний нею спосіб, а у зв`язку із зміною обставин (у тому числі відкриття провадження про визнання неплатоспроможності) подальший судовий розгляд «втратив усякий сенс». Звернення з дисциплінарною скаргою 06 липня 2021 року з підстав відсутності інформації у ОСОБА_2 про подальший рух справи після скасування ухвали про повернення позовної заяви в апеляційному порядку, суперечить висновку, до якого прийшов суддя ОСОБА_1 - ОСОБА_2 прагнула отримати ефективний захист порушених прав, на її думку, однак не отримавши його своєчасно, вважала, що суддя ОСОБА_1 щодо неї вчинив проступок і його поведінка з розгляду поданого позову є однією з причин життєвої ситуації.
Тож ВРП дійшла висновку про законність і обґрунтованість ухвалення рішення її Другою Дисциплінарною палатою про наявність у діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ щодо істотного порушення суддею норм процесуального права, наслідком якого є незаконна відмова в доступі до правосуддя, допущених через недбалість.
3. Щодо кваліфікації дій та рішень судді за пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ.
Повторно встановлюючи обставини справи ВРП дійшла висновку, що її Друга Дисциплінарна палата допустила неточності в оцінці фактичних обставин щодо надходження відповіді на запит про встановлення місця проживання учасників справи фізичних осіб - відповідачів для встановлення територіальної підсудності справи на виконання вимог абзацу 2 частини першої статті 187 ЦПК України, оскільки відповідь на надіслані судом запити до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області не надходила до кінця січня 2021 року, у зв`язку з чим суд звернувся із повторними запитами 19 січня 2021 року.
Між тим,така помилка жодним чином не вплинула на кінцеву оцінку порушення строків здійснення відповідних процесуальних дій у своїй сукупності під час вирішення судом питання прийнятності позовної заяви.
Сама форма запиту містить застереження про надання інформації про його виконання у 5-денний строк відповідно до вимог частини сьомої статті 187 ЦПК України. Натомість, із повторним запитом суддя звернувся лише через два місяці після попереднього, водночас, ним не надано пояснень, які могли б свідчити про наявність поважних причин, які виправдовували таке тривале затягування з боку суду щодо вирішення цього процесуального питання.
ВРП звернула увагу, що відповідь на повторний запит надано за шість календарних днів, що свідчить про практику оперативного розгляду відповідних запитів, яка, очевидно, не могла не бути відома судді та мала спонукати його до оперативнішого реагування на тлі відсутності відповіді протягом такого тривалого часу. А надходження відповіді у справі, нехай і від іншого органу, 21 грудня 2020 року давало можливість додатково звернути увагу на наявність невиконаних запитів та тривалий строк розгляду питання прийнятності позовної заяви поза межами розумних строків. Ці обставини свідчать про бездіяльність у результаті недбалого ставлення судді щодо розгляду справи.
Щодо доводів судді ОСОБА_1 про дотримання ним окремо строку постановлення ухвали про повернення позовної заяви 01 квітня 2025 року, після отримання підтвердження надіслання ухвали про залишення без руху та усунення недоліків від 07 липня 2021 року, ВРП зазначила таке.
Під час визначення складу відповідного проступку, оцінці підлягала не окрема процесуальна дія, а хід і загальна тривалість строку остаточного вирішення питання прийнятності позовної заяви після її повернення за результатами перегляду Харківським апеляційним судом, тому ВРП дійшла висновку, що проаналізовані її дисциплінарним органом зайнятість судді, високе судове навантаження, періоди відпусток і тимчасової непрацездатності, на які суддя посилається як на підставу заперечення кваліфікації безпідставності недотримання строків, з урахуванням процесуальної поведінки судді у справі, не виправдовують допущених порушень, оскільки суддя не вчинив заходи з належною сумлінністю щодо забезпечення дотримання відповідних процесуальних вимог у встановлені строки.
Цей висновок, як зазначила ВРП, відповідає і посиланню на порушення кваліфікації щодо тривалості розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, незважаючи на те, що суддею-скаржником наводиться правова позиція Верховного Суду, яку, за твердженням із його скарги, суддя ОСОБА_1 використав, вирішуючи питання про розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову.
Правова природа заходів забезпечення позову як оперативних заходів для забезпечення виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, на захист яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом, визначає загальний підхід щодо визначення невідкладності їх застосування на підставі частини першої статті 153 ЦПК України (розгляд не пізніше двох днів із дня надходження заяви без повідомлення учасників справи).
А тому, навіть припускаючи необхідність первинного вирішення суддею питання прийнятності позовної заяви в цілому щодо підсудності справи, зволікання з отриманням відповідного підтвердження місця проживання відповідачів, зважаючи на зазначене, та подальше - з 25 січня до 8 лютого 2021 року - відкладення вирішення цього питання, зважаючи на обставини справи, свідчить про недотримання нормативного строку та невідповідність критеріям розумності фактичного строку розгляду, оскільки вирішення цього питання не було складним, не потребувало виконання додаткових процесуальних формальностей, зі змісту ухвали про відмову у забезпеченні позову, не містило додаткового детального обґрунтування, що могло б вплинути і виправдати тривалість вирішення питання.
Отже, ВРП дійшла висновку про наявність у діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ в частині невжиття суддею заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом.
4. У постанові від 12 лютого 2026 року Велика Палата Верховного Суду (далі також - Велика Палата) погодилася висновком ВРП про наявність у діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарних проступків, передбачених підпунктом «а» пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ, а також з обраним дисциплінарним органом дисциплінарним стягненням. 
ІІ. ЗМІСТ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
5. Не можна погодитися з висновками Великої Палати про правильність кваліфікації дій  ОСОБА_1 за підпунктом «а» пункту 1 та пунктом 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ з огляду на таке.
6. За змістом підпункту «а» пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ Суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з таких підстав:
1) умисне або внаслідок недбалості:
а) незаконна відмова в доступі до правосуддя (у тому числі незаконна відмова в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або інше істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків або призвело до порушення правил щодо юрисдикції або складу суду;
2) безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень.
7. У цій справі зміст встановлених дисциплінарним органом порушень зводиться до створення суддею ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_2 у доступі до правосуддя у справі № 638/15761/20 про зміну зобов`язання в частині зменшення розміру пені за договором позики.
8. Основними обставинами, на основі яких ВРП здійснила кваліфікацію діянь ОСОБА_1 є: 
- протиправна бездіяльність щодо своєчасності вжиття судом заходів з перевірки місця проживання учасників провадження (понад два місяці);
- прийняття та надіслання ухвали від 7 липня 2021 року про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків (яка фактично залишалася ненадісланою до 4 березня 2025 року - понад 3 роки і 7 місяців, протягом яких справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_1);
- недодержання нормативних строків вирішення питання для забезпечення можливості особи отримати ефективний та своєчасний захист її порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод і інтересів; 
- безпідставність повернення позову ухвалою від 8 лютого 2021 року  ОСОБА_2 у зв`язку із зловживанням нею процесуальними правами відповідно до статті 44 та пункту 6 частини четвертої статті 185 ЦПК України, що, як встановлено судом апеляційної інстанції, стало наслідком процесуального порушення.
9. ВРП констатувала, що тривалий нерозгляд справи у суді призвів не до втрати інтересу ОСОБА_2 до захисту її прав у обраний нею спосіб, а у зв`язку із зміною обставин (у тому числі відкриття провадження про визнання неплатоспроможності) подальший судовий розгляд «втратив усякий сенс».
10. Безуспішне звернення до суду прирівнюється до відмови у здійсненні правосуддя, що порушує саму суть права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення у справі «Церква села Сосулівка проти України» від 28 лютого 2008 року, § 52, 53).
11. Як слушно зауважила Друга Дисциплінарна палата ВРП: «надалі, після повернення позовної заяви, суддя ОСОБА_1 продовжив створювати перешкоди в реалізації особою права на звернення до суду …».
12. Вважаємо, що виявлені дисциплінарним органом порушення, вчинені суддею ОСОБА_1 при розгляді справи № 638/15761/20, повною мірою охоплюються диспозицією підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ, позаяк, за своїм змістом, є триваючим порушенням, спрямованим на незаконну відмову в доступі до правосуддя за одним і тим же процесуальним зверненням.
13. Окремої кваліфікації за пунктом 2 частини першої статті 106 Закону 
№ 1402-VІІІ діяння судді ОСОБА_1 не потребують, оскільки з аналізу спірних правовідносин вбачається, що «безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи» було складовою основного, за змістом і наслідками, порушення - незаконної відмови в доступі до правосуддя.
14. Іншими словами, кожне правопорушення характеризується, зокрема, змістовними (сутнісними) ознаками та наслідками, що настали. Якщо характер діянь спрямований на досягнення єдиного протиправного наслідку, то немає потреби у дробленні комплексу дій з метою їх окремої додаткової кваліфікації за іншими правовими нормами.
15. Тому, автори окремої думки переконані, що належним рішенням Великої Палати у цій справі було б часткове задоволенні скарги та скасування оскарженого рішення ВРП задля проведення правильної кваліфікації діянь судді ОСОБА_1

Судді 		С. Ю. Мартєв Н. В. Шевцова