Справа № 472/793/25
Провадження №2/472/63/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року селище Веселинове
Миколаївської області

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
з участю секретаря 
судового засідання - Чорної О.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Венделя О.М.,
представника третьої особи - Фігурської К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у с-щі Веселинове Миколаївської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно її малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає те, що відповідач ОСОБА_2 постійно ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Вендель О.М. позов підтримали та просили його задовольнити. Вказали, що відповідач ОСОБА_2 як матір малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини: не піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, не утримує її, та фактично проживає окремо.
В судовому засіданні представник третьої особи Веселинівської селищної ради Фігурська К.М. висловила думку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. 
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання: 18.12.2025 року та 04.03.2026 року не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не подала, про причини неявки не повідомила суд, відзиву на позовну заяву чи заперечення щодо позову до суду не подала.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не повідомила суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подала, та те, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши вступне слово позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_4 , представника третьої особи Фігурської К.М., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, суд дійшов наступного висновку.
В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є рідною племінницею позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 27.06.2025 року, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію народження ОСОБА_5 № 00052068227 від 27.06.2025 року, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію шлюбу № 00052068623 від 27.06.2025 року, свідоцтвом про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 23.06.1992 року.
Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати відповідачки і рідна сестра позивача - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 21.09.2005 року.
Після смерті ОСОБА_6 відповідачка проживала і виховувалася бабусею - матір`ю позивача та ОСОБА_6 : ОСОБА_7 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідачка народила дитину: дочку - ОСОБА_3 (запис про батька здійснено в порядку ст. 135 СК України зі слів матері), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 02.03.2023 року.
Народивши дитину, відповідачка в березні 2023 року покинула сім`ю, залишивши її бабусі - ОСОБА_7 , яка разом з позивачем ОСОБА_1 опікувалися її вихованням.
Тобто з березня 2023 року відповідачка повністю припинила спілкування з дочкою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , її вихованням не займалася і не займається до цього часу, будь-якої допомоги на утримання та виховання доньки не надавала і не надає, життям доньки не цікавиться, продовжує проживати окремо від дитини, що підтверджується Актом № 18 від 26.06.2025 року Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 26.05.2025 року, після чого дитиною відповідачки опікується позивач.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно з п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 17 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Пункт 16 вказаної Постанови передбачає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод проголошено, що кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Справи щодо батьківських прав неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.
При розгляді справи «Савіни проти України» (CASE OF SAVINY v. UKRAINE) №39948/06, п. 49-50) Європейський суд з прав людини наголосив на такому.
Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).
Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії» (K. A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).
Аналіз зазначених положень закону, прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обстановки, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами.
Після смерті ОСОБА_7 , дитина відповідачки - ОСОБА_3 , продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_1 , разом з позивачем ОСОБА_1 , який забезпечує її всім необхідним, опікується нею, веде за нею постійний догляд, займається її вихованням. Разом з позивачем також проживають четверо його неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 . Позивачем в сім`ї створено сприятливий клімат для нормального фізичного та психологічного розвитку всіх дітей, і в тому числі ОСОБА_3 . Позивач забезпечує сім`ю всім необхідним за рахунок ведення підсобного домашнього господарства, отримання орендної плати від земельних ділянок (паїв) та тимчасових заробітків, що підтверджується Актом № 17 від 26.06.2025 року Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.
Таким чином, в ході судового розгляду судом встановлено, що з березня 2023 року відповідачка ОСОБА_2 життям дочки не цікавилася і не цікавиться до цього часу, не брала і не бере участі в її вихованні, жодного разу не спілкувалася з нею і не відвідувала, навіть не телефонувала ні разу і не цікавилася її життям, її станом здоров`я, не цікавилася і не цікавиться її розвитком.
Зазначені обставини також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які суду показали, що дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проживає разом з позивачем ОСОБА_1 , який повністю нею опікується, займається її вихованням, доглядає, а її матір ОСОБА_2 проживає окремо від дитини, покинула її, не цікавиться нею, не брала і не бере участі в її вихованні.
Крім того, з висновку Веселинівської селищної ради № 209 від 02.10.2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , вбачається, що ОСОБА_2 з березня 2023 року не виконує своїх батьківських обов`язків, не створює умов для проживання та розвитку своєї малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, а тому Веселинівська селищна рада дійшла висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 по відношенню до її малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 .
Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає доведеним, що відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , не піклується про її духовний та фізичний розвиток, не цікавиться життям дитини.
За таких обставин, суд, оцінюючи наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає за можливе позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 .
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач не просив стягнути з відповідача на свою користь сплачений ним судовий збір, то суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 1211,20 гривень сплаченого ним судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав, - задовольнити повністю.
Позбавити  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , батьківських прав стосовно її малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Процескальні витрати у виді судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок, - залишити за позивачем.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (або з дати складення повного тексту заочного рішення суду).
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення (або в день складення повного заочного рішення суду), має право на поновлення пропущеного строку, на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення, а в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення - після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення суду складено 12 березня 2026 року.

Суддя Веселинівського районного суду 
Миколаївської області Л.О. Орленко