ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3842/26 Справа № 211/4114/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гонтар А. Л. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Кривий Ріг 
справа № 211/4114/25
Дніпровський апеляційний суд ускладі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго»
відповідач ОСОБА_1 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Гонтар А. Л. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 18 грудня 2025 року,
УСТАНОВИВ:

В квітні 2025 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію. 
Позовна заява обґрунтована тим, що позивачем регулярно надавалась теплова енергія відповідачу у квартиру за адресом: АДРЕСА_1 , а боржник, не відмовляючись від надаваної послуги, використовуючи її для задоволення власних потреб, не відмовлявся від неї. 
Відповідно до розрахунку, площа квартири відповідача становить 41 кв.м., у будинку встановлено вузол комерційного обліку теплової енергії, загальна площа будинку складає 3089,25 кв.м. Заборгованість з постачання теплової енергії по АДРЕСА_2 з 01 листопада 2020 року по 28 лютого 2025 року становить 7 760,30 грн, плата за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2020 року до 28 лютого 2025 року становить у сумі 1 391,08 грн.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо своєчасної оплати за спожиту теплову енергію та наявності боргу перед позивачем, відповідач своїми діями завдала шкоди інтересам позивача, що призвело до неможливості позивача сплачувати свої розрахунки перед постачальниками газу та електроенергії. Оскільки боржник ухиляється від задоволення заснованих на законі вимог, це змусило позивача звернутися до суду з вимогами про стягнення з боржника боргу за теплову енергію, абонентське обслуговування, інфляційних витрат та 3% річних у судовому порядку. 
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 за період з 01 листопада 2020 року до 28 лютого 2025 року у сумі 7 760 грн 30 коп, плату за абонентське обслуговування за період 01 листопада 2020 року до 28 лютого 2025 року у сумі 1 391 грн 08 коп, та за період з 01 листопада 2020 року до 24 лютого 2022 року інфляційні втрати в сумі 300 грн 64 коп і 3% річних в сумі 70 грн 32 коп, судовий збір у сумі 2 422 грн 40 коп, судові витрати, пов`язані з поштовим відправленням кореспонденції у розмірі 45 грн, судові витрати, пов`язані з формуванням Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у розмірі 35 грн. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що між відповідачкою і ОКП «Донецьктеплокомуненерго» відсутній типовий договір на постачання теплової енергії та гарячої води. Відсутність цих договорів дає їй право взагалі не отримувати послуги, що надаються позивачем, та не зобов`язує виконавця цих послуг їх надавати. Відносини стосовно отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються між власниками окремих житлових приміщень та постачальниками таких послуг на підставі договорів про надання послуг з централізованого опалення та гарячої води, укладеними між конкретними споживачами та комунальними підприємствами, які надають такі послуги. Доданий до позову договір приєднання між нею та стягувачем не укладався та не підписувався, тому не може бути доказом по справі. Також апелянт вважає, що типовий індивідуальний договір також не укладався та не підписувався, тому не може бути доказом по справі.  
Апелянт зазначає, що квартира опалюється індивідуальним газовим опаленням, що не заперечується стягувачем. Квартира АДРЕСА_3 20 серпня 2007 року була відключена від тепломережі і теплова енергія з цього часу стягувачем їй не надавалась. 05 серпня 2008 року стягувачем був складений повторний акт на підтвердження демонтажу опалювальних приладів та ізоляції стояків внутрішньої системи опалення у квартирі АДРЕСА_3 . З серпня 2007 року, до теперішнього часу відповідач користується автономним (індивідуальним) газовим опаленням, а послугами стягувача не користуюсь у зв`язку з їх відсутністю. Будь-які прилади опалення, трубопроводи та запірна арматура місць загального користування у під`їздах будинку АДРЕСА_4 , відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Ціна позову у даній справі становить менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2007 року, є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , а отже відповідач є споживачем послуги з постачання теплової енергії, які надаються ОКП «Донецьктеплокомуненерго» за зазначеною адресою.
Згідно з наданим позивачем суду першої інстанції розрахунком, площа квартири відповідача становить 41 кв.м., у будинку встановлено вузол комерційного обліку теплової енергії, загальна площа будинку складає 3089,25 кв.м. Заборгованість з постачання теплової енергії по АДРЕСА_2 з 01 листопада 2020 року по 28 лютого 2025 року становить 7 760,30 грн, плата за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2020 року до 28 лютого 2025 року становить 1 391,08 грн, що не спростовано відповідачем в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлені законом строки не вносила плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку. Також, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідач, у встановлені законом строки, не вносила плату за отримані житлово-комунальні послуги, позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань за період заборгованості.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, Законами України «Про теплопостачання», «;Про житлово-комунальні послуги», Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» (далі Правила № 830) тощо.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Пунктом другим частини першої статті 5 наведеного вище Закону визначено, що комунальними послугами є в тому числі послуги з постачання теплової енергії.
Відповідно до ст.ст.19, 19-1 Закону України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року № 2633-IV (далі Закон № 2633-ІV) споживачі теплової енергії повинні щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за спожиту (отриману) теплову енергію.
Відповідно до ст.9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Пунктом 18 Правил № 630 визначено порядок обігу та оплати послуг. Так, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання, за умови отримання ним відповідних послуг він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.
У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року (№ 703/4963/15-ц) висловлено правову позицію про те, що нарахування оплати за опалення місць загального користування здійснюється відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідачі дану послугу фактично отримують, а тому повинні її оплачувати. Нарахування плати за послугу з централізованого опалення у місцях загального користування проводиться рівномірно на всіх мешканців - користувачів багатоквартирного будинку, незалежно від того, підключений цей мешканець до централізованого опалення чи має індивідуальну систему опалення, що відповідає вимогам Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359.
Також Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 334/2789/15-ц визначене, що ні ЦК України, ні Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», ні Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення не передбачені випадки, коли недодержання письмової форми договору про надання послуг з теплопостачання має наслідком його недійсність. Відсутність письмового договору про надання послуг з теплопостачання та постачання гарячої води не свідчить про відсутність певних договірних відносин і не звільняє відповідачів від оплати за фактично надані послуги.
Згідно з п.п.3,8 Правил № 830 опалювальний період, протягом якого теплопостачальні організації постачають теплову енергію для потреб опалення. Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Рішення про початок та закінчення опалювального періоду приймається органами місцевого самоврядування з урахуванням кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, державними санітарними нормами і правилами.
Розрахунок заборгованості за адресою: АДРЕСА_2 за спожиту теплову енергію підтверджується належними доказами, відповідачкою обґрунтованість та правильність розрахунку його не спростовано.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість дій позивача по нарахуванню відповідачці плати за теплову енергію та обґрунтовано задовольнив позов.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності приладів опалення в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджені наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76, визначено поняття «допоміжні приміщення житлового будинку», а саме, це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).
Матеріали справи не містять відомостей, які саме окремі системи опалення відсутні в будинку по АДРЕСА_2 , як і не містить вказаних відомостей повідомлення виконкому Дружківської міської ради (акт щодо переліку відсутності вказаних систем опалення, тощо).
Об`єктом теплопостачання у цій справі є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку: і житлових, і нежитлових. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку.
Обсяг теплової енергії, який витрачається на загально будинкові потреби, зокрема, щодо транзиту теплової енергії по будинку, розподіляється між усіма власниками приміщень будинку пропорційно до їх площ.
Таким чином, відсутність приладів опалення місць загального користування у відповідному під`їзді будинку не свідчить про відсутність витрат теплової енергії, пов`язаних з транзитними (транспортними) витратами при постачанні позивачем теплової енергії по всьому обладнанню, призначеному для опалення будинку.
Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність укладеного з позивачем договору на обслуговування внутрішньобудинкових систем, з огляду на те, що незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії, а також зобов`язаний відшкодувати витрати оператора зовнішніх інженерних мереж на обслуговування вузлів комерційного обліку (їх складових частин), як власник нежитлового приміщення, обладнаного індивідуальною системою опалення та/або гарячого водопостачання у такій будівлі, шляхом сплати виконавцю комунальної послуги плати за абонентське обслуговування.
Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши наявність порушеного права ОКП «Донецьктеплокомуненерго», дійшов правильного висновку про те, що у відповідачів наявна заборгованість зі сплати за послуги з теплову енергію та за абонентське обслуговування.
Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення у повному обсязі за вказаний період оплати за теплову енергію.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат апелянта, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 02 березня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: