справа № 619/7364/25
провадження № 2/619/290/26

Заочне рішення
іменем України

23 березня 2026 року,  
м. Дергачі,
Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Міщенко О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 619/7364/25, 
ім`я (найменування) сторін:
позивач:  ОСОБА_1 , 
відповідач:  ОСОБА_2 , 
вимоги позивача: про стягнення шкоди, завданої вчиненням злочину.

Стислий виклад позиції позивача.
ОСОБА_1 04.12.2025 у системі «Електронний суд» звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути зі ОСОБА_2 матеріальну шкоду, визначену вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 17.04.2019 р. - 364671,06 грн; моральну шкоду – 250000,00 грн. У обґрунтування позову зазначено, що 14.08.2018 ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом, здійснив наїзд на неї на зупинці громадського транспорту. У результаті ДТП їй були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №12-14/675-А/18 від 05.09.2018: важка черепно-мозкова травма; садна лобної області зліва; перелом основи черепа зліва; епідуральний крововилив лівої скроневої долі; пластинчатий субдуральний крововилив лівої гемісфери; забій лівої скроневої та глибинних структур мозку, що спричинили кому; закритий перелом крила правої клубової кістки та сідничної кістки справа; закритий перелом верхньої третини правого стегна. Ці ушкодження належать до категорії тяжких та спричинили тривале лікування, операції, реабілітацію, інвалідність III групи та значні фізичні й психологічні страждання. Відповідач, знаючи про тяжкість травм, залишив місце ДТП, не надавши допомоги, що поставило її життя під загрозу. Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 17.04.2019 у справі № 619/1309/17 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину та постановлено стягнути 364671,06 грн матеріальної та моральної шкоди. На момент слідства фактичним потерпілим була вона і саме їй завдано тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується матеріалами кримінальної справи та висновками експертиз, проте через перебування у неконтактному стані (стані коми) заяву про визнання потерпілим подав її чоловік - ОСОБА_3 . Виконавче провадження №63356581 від 16.02.2021 було завершене постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання. Жодних виплат відповідачем не здійснено. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік, який значився стягувачем, помер, що унеможливлює подальше виконання вироку в його користь. Вона звернулася до Дергачівського районного суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні, однак суд відмовив, при цьому прямо зазначив, що шкоду було завдано саме їй, і що вона має право звернутися з позовом у порядку цивільного судочинства. Враховуючи, що вироком було встановлено розмір завданої їй шкоди, але її не було визначено стягувачем через перебування у коматозному стані та неможливість реалізувати свої процесуальні права, це рішення не створило для неї жодних правових механізмів отримати відшкодування. Оскільки фактичного виконання вироку на її користь не було і вона не мала можливості звернутися за стягненням раніше, своє право потерпілої на отримання компенсації вона реалізує вперше, у межах ст. 1166 та 1167 ЦК України, що повністю виключає будь-яке дублювання чи повторність стягнення. Тому звертається до суду з вимогою про стягнення шкоди, як фактично потерпілій. Факт заподіяння тяжких тілесних ушкоджень саме їй встановлено вироком, зазначеного вище, та відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. У результаті ДТП, вчиненого відповідачем, вона зазнала жахливих тілесних ушкоджень, що призвели до тривалої коми, критичного загрозливого для життя стану, тяжких операцій, багатомісячного виснажливого лікування та тривалої реабілітації. Наслідки цих травм для її життя та здоров`я були катастрофічними: тривалий коматозний стан та критичне порушення життєвих функцій; сильні, нестерпні фізичні болі, пов`язані з переломами кісток тазу, стегна та тяжкою черепно-мозковою травмою; багатомісячне перебування в лікарнях, постійні медичні процедури та реабілітаційні заходи; оформлена інвалідність III групи, що підтверджує стійкі та серйозні наслідки для здоров`я; різке обмеження рухової активності, порушення координації, постійна втомлюваність, неможливість виконувати побутові обов`язки; втрату здатності працювати та втрату професійної діяльності, що позбавила її незалежного доходу та можливості забезпечувати себе і родину; сильні психологічні страждання, включаючи посттравматичний стрес, страх перед транспортом, постійну тривожність, відчуття безпорадності та залежності від інших; повну залежність від допомоги близьких, що створює додатковий психологічний та соціальний тиск. Особливо травмуючим для неї є усвідомлення, що відповідач, знаючи про тяжкість завданих травм, залишив її у смертельно небезпечному стані без будь-якої допомоги, умисно нехтуючи її життям. Сума моральної шкоди повинна бути визначена у розмірі 250000,00 грн, що відповідає принципам справедливості, розумності та усталеній судовій практиці у справах із тяжкими наслідками ДТП.
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Відповідно до ухвали від 08.12.2025 позовну заяву залишено без руху та 12.12.2026 позивачкою усунуто недоліки.
На виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, 15.12.2025 судом сформовано засобами системи «Електронний суд» з Єдиного державного демографічного реєстру відповідь № 2127112 щодо місця проживання (перебування) відповідача.
Ухвалою суду від 16.12.2025 позовну заяву повторно залишено без руху та 24.12.2025 позивачкою усунуто недоліки.
Відповідно до ухвали суду від 30.12.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.02.2026.
Відповідно до ухвали від 03.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті на 10.03.2026, у якому оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та його проголошення в цьому судовому засіданні о 08 год 30 хв 23.03.2026.
Позивачка у судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву, у якій просить здійснити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує.
Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судової повістки на зареєстроване місце проживання, яка не вручена у зв`язку з відсутністю адресата.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Пунктом 99-1 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, установлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Отже, відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачу вручена. 
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням того, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, не з`явився у судове засідання, не подав відзив на позов, до того ж, інформація щодо часу розгляду даної справи розміщена на офіційному веб-сайті судової влади України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.
Відповідно до вироку Дергачівського районного суду Харківської області від 17.04.2019, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 04.02.2020, встановлено, що ОСОБА_2 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Зазначеним вироком установлено, що ОСОБА_2 14.08.2018 приблизно о 22 год 00 хв, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2109» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Сумський Шлях в смт Пересічне Дергачівського району Харківської області зі сторони смт Солоницівка в напрямку смт Вільшани зі швидкістю 70 км/год, в порушення вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України, діючи необережно, в районі будинку № 199 по вищевказаній вулиці не вибрав безпечну швидкість руху та не впоравшись з керуванням автомобіля допустив його виїзд на ліве, по ходу свого руху узбіччя, де скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які стояли на узбіччі поза межами проїзної частини, заподіявши їм тілесні ушкодження. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/675-А/18 від 05.09.2018 ОСОБА_1 спричинені тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми, а саме: садна лобної області зліва, перелому основи черепа зліва (клінічно), епідурального крововиливу лівої скроневої долі, пластинчатого субдурального крововиливу конвенксу лівої гемісфери головного мозку та забою лівої скроневої та глибинних структур головного мозку, що у своїй течії ускладнилася розвиненням коми; закритого перелому кісток тазу у вигляді перелому крила правої клубової кістки та перелому сідничної кістки справа; закритого перелому верхньої третини правого стегна, які за своїм ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, від яких вона знаходилась у стані коми. Згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 950/18 від 13.09.2018 в даній дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_2 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.Крім того, 14.08.2018 приблизно о 22.00 год. ОСОБА_2 після скоєння наїзду на потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в районі буд. АДРЕСА_1 , достовірно знаючи та усвідомлюючи, що пішоходи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в результаті його дій отримали тілесні ушкодження, внаслідок чого перебувають в небезпечному для життя стані та позбавлені реальної можливості до самозбереження, маючи умисел на залишення в небезпеці, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, не звернувся за допомогою до присутніх осіб і не відправив потерпілих до лікувального закладу, хоча повинен і мав об`єктивну можливість це зробити, легковажно розраховуючи на те, що можлива допомога буде надана іншими особами, натомість умисно, з метою уникнення передбаченої законодавством відповідальності зник з місця пригоди та залишив потерпілих в небезпеці.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перебувала у неконтактному стані (у стані коми), як потерпілого було залучено її чоловіка – ОСОБА_3 .
Статтями 128, 129 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
З матеріалів кримінальної справи №619/1309/17 вбачається, що ОСОБА_3 було пред`явлено цивільний позов, у якому просив стягнути матеріальну шкоду в розмірі 218476,77 грн та моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн. У обґрунтування позову було зазначено, що у зв`язку з лікуванням дружини ОСОБА_1 внаслідок ДТП він поніс значні матеріальні витрати на придбання ліків та медичних засобів на її лікування. Крім того, йому була завдана моральна шкода внаслідок протиправних дій проти його дружини.
При ухваленні вироку 17.04.2019 позов ОСОБА_3 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_2 матеріальної шкоди задоволено частково, в сумі 164671,06 грн, стягнуто моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн, а всього 364671,06 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно із ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
За приписами частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Частиною 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як передбачено ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Так, позивачкою зазначено, що вироком суду від 17.04.2019 встановлено розмір завданої їй матеріальної шкоди, фактичного відшкодування шкоди не відбулося і вона не мала можливості звернутися за стягненням раніше, тому своє право потерпілої реалізує вперше. 
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Враховуючи викладене та той факт, що встановлений вироком суду розмір матеріальної шкоди був заявлений та стосувався ОСОБА_3 , а саме такий заявлений розмір матеріальної шкоди – 364671,06 грн позивачкою не доведено, на підтвердження понесених витрат суду не надано квитанції (чеки) за придбані ліки, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості надати оцінку щодо матеріальних збитків, отже в цій частині позов задоволенню не підлягає.
Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає таке. 
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Нормативно не встановлено мінімальний і максимальний розміри відшкодування моральної шкоди та методику його визначення. В той же час, при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.
Критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди: характер правопорушення (це може бути адміністративний проступок, злочин як середньої тяжкості, так і тяжкий, оцінці також має підлягати об`єкт порушення, тобто на що правопорушення було спрямоване - на життя та здоров`я чи на майно самого потерпілого або близьких йому осіб тощо); глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (чи зазнала змін професійна працездатність потерпілого, інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров`ю); ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо).
При цьому, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Стягнення має бути співрозмірним завданій шкоді.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю.
Відповідно до роз`яснень, які містяться п. 9 зазначеної Постанови, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуючи характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілих, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, при визначенні розміру моральної шкоди.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Саме такі висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №712/10999/22 (провадження № 61-13517св23), які відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Суд вважає, що факт душевного болю, перенесеного позивачкою ОСОБА_1 внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 є беззаперечним, так як їй були спричинені тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми, що у своїй течії ускладнилася розвиненням коми; закритого перелому кісток тазу у вигляді перелому крила правої клубової кістки та перелому сідничної кістки справа; закритого перелому верхньої третини правого стегна, які за своїм ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, від яких вона знаходилась у стані коми, і вказані обставини дійсно призвели до погіршення її фізичного та емоціонального стану, морального здоров`я.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачці суд враховує наслідки, які настали для неї внаслідок дій обвинуваченого, що призвело до фізичного болю та страждань останньої, яка тривалий час змушена були перебувати на лікуванні. Також враховується, що після вчинення протиправних дій обвинувачений відшкодувати заподіяну шкоду не намагався.
Водночас, виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, характеру та обсягу душевних страждань потерпілої, їх тривалості, вимушеності змін в житті, необхідності докладання додаткових зусиль для відновлення психологічного здоров`я, нормалізації психологічного стану, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково в сумі 150000,00 грн.
Щодо посилання позивачки на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 30.10.2025, якою відмовлено у задоволенні її заяви про заміну стягувача у виконавчих документах по кримінальній справі №619/1309/17 у зв`язку зі смертю чоловіка – ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , то відповідно до мотивувальної частини ухвали, судом відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів прийняття спадщини. Отже, позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження, надавши відповідні докази прийняття спадщини після смерті чоловіка. 
Враховуючи вищевикладене, позовні підлягають задоволенню частково, в сумі 150000,00 грн. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачку звільнено від сплати судового збору, у зв`язку з чим, судовий збір у розмірі 2500,00 грн підлягає стягненню на користь держави в відповідача.
Керуючись ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 150000,00 грн (сто п`ятдесят тисяч гривень).
В іншій частині позову відмовити. 
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1500,00 грн (одна тисяча п`ятсот гривень).
Надіслати позивачці копію судового рішення в електронній формі у порядку, визначеному законом, а відповідачу надіслати копію судового рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення, відповідно до ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня оголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне найменування (ім`я) сторін:
позивач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;
відповідач:  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя І. М. Нечипоренко