Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ 384/424/25
№пр. 2/384/38/2026
09 квітня 2026 року с-ще Вільшанка 
Вільшанський районний суд 
Кіровоградської області
в складі:
головуючої судді   Сорокіної О.О.
з участю секретаря судового засідання  Сачко О.С.,
учасники справи:
позивач         ОСОБА_1 ,
представник позивача – адвокат   Оніщук В.І.,
представник органу опіки та піклування виконавчого
комітету Вільшанської селищної ради   Ярута Н.М.,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в с-щі Вільшанка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Оніщука Володимира Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору – орган опіки та піклування Вільшанської селищної ради Кіровоградської області, про позбавлення батьківських прав,
в с т а н о в и в:
Адвокат Оніщук Володимир Іванович звернувся до суду в інтересах  ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору – орган опіки та піклування Вільшанської селищної ради Кіровоградської області, про позбавлення батьківських прав.
В обгрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 , дошлюбне прізвище – ОСОБА_3 , з 07 жовтня 2014 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який 06 червня 2017 року рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області було розірвано.
За час перебування у шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З часу розірвання шлюбу і по даний час батько повністю припинив спілкування з донькою, не проявляє до неї батьківської турботи та піклування про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує належного медичного догляду та лікування дитини, не виявляє достатнього інтересу до її внутрішнього світу, не цікавився успіхами доньки у розвитку її здібностей до навчання та не забезпечує її матеріально, а також не сплачує аліменти на утримання дитини. ОСОБА_4 проживає разом з позивачем і перебуває на її повному матеріальному утриманні.
Отже, відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, навіть не цікавиться життям доньки, не відвідував і не відвідує доньку за місцем її проживання, навчання, хоча не обмежений у можливості відвідувати дитину та займатися її розвитком і вихованням, свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків відносно своєї доньки.
Вважає, що така поведінка відповідача негативно впливає на фізичний, духовний та культурний розвиток дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У зв`язку з наведеним просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути судові витрати.
Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2025 року у зазначеній справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи на 05 листопада 2025 року (а.с.35-36).
Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.72).
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала повністю, зазначила, що хоче позбавити відповідача батьківських прав, оскільки він вісім років не цікавиться життям дитини та не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, не цікавиться її здоров`ям, не проявляє бажання у спілкуванні з дитиною. До 2020 року відповідач також не проявляв бажання у спілкуванні з дитиною. Не було випадків, щоб він приходив, а вона не дозволила бачити дитину. Був випадок, коли відповідач купував дитині іграшку. З відповідачем не спілкується, останнього разу він їй писав у месенджері, що хоче з нею поговорити, просив її номер телефону, але вона відмовила. Вона не заперечує, щоб дитина спілкувалася з батьком, але сама дитина цього не хоче, про батька не запитує. Коли проживали разом, відповідач не застосовував насильство і не кричав на дитину. Аліменти отримувала два місяці по 50000 гривень. Дитині розповідала про аліменти які отримує. З 2018 по 2020 рік аліменти стягувалися також. Нову сім`ю вона створила у 2022 році. Всього у неї троє дітей. Донька розуміє, що її батько це не теперішній чоловік, але вона називає його батьком з 2022 року, вона сама так вирішила. Також вона знає що її прізвище таке як у її бабусі. Інколи вона називає себе по батькові ОСОБА_5 . Донька не має бажання знати свого батька.
Представник позивача - адвокат Оніщук В.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Зазначив, що позивач разом з відповідачем проживали в зареєстрованому шлюбі з 2014 року, який у 2017 році розірвали. За час перебування в шлюбі в них народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу розірвання шлюбу батько дитини припинив спілкування з нею, не проявляє батьківського піклування, не дбає про її духовний розвиток, не забезпечує повного медичного огляду та лікування, не цікавиться розвитком дитини, не бере участі у вихованні дитини та не забезпечує здобуття нею повної загальної середньої освіти, хоча жодним чином не позбавлений такої можливості, не цікавиться її внутрішнім світом, успіхами в навчанні та не забезпечує її матеріально, а також допустив заборгованість зі сплати аліментів. Дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Вважає, що з цих підстав батько має бути позбавлений батьківських прав. Зазначає, що позивач не заперечувала спілкуванню батька з дитиною, однак відповідач відмовився від цього спілкування та здійснення своїх батьківських обов`язків, тому просить позбавити його батьківських прав. Вважає що такий крок буде забезпечувати якнайкращі інтереси дитини: виїзд за кордон, реєстрація місця проживання, що потребує згоди батька. Вважає, що втручання в сімейну гармонію даної родини позивачки може призвести до емоційної травми дитини. Зазначає, що висновок органу опіки та піклування має бути критично оцінений судом.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Визнає свою вину у тому, що всі роки не спілкувався з донькою, розуміє це, вважає, що повинен виправитися. Після розірвання шлюбу був у неприязних відносинах з позивачем, навіть вживав спиртне. Коли прийшов із зони АТО в 2020 році, хотів побачити дитину, але позивачка не дозволила. Зустрів матір позивачки, поговорив з донькою та купив їй подарунок. Під час проходження військової служби отримував офіційно заробітну плату, з якої стягували аліменти. На даний час самостійно залишив частину, працює неофіційно. Хоче спілкуватися з дитиною, бачити її та допомагати їй. Намагався дізнатися номери телефонів колишньої дружини та доньки. Знайшов сторінку доньки в мережі Facebook і написав їй, але його одразу заблокували. Знає про висновок психолога, розуміє, що йому повинні допомогти у налагодженні спілкування з дитиною. Хоче щоб дитину підготували до зустрічі з ним, щоб позивач також допомогла йому налагодити спілкування з дитиною. Йому нічого не заважало приходити і бачитись із дитиною. Не звертався щодо встановлення днів побачення, оскільки не хотів сваритися з позивачкою, а хотів щоб було все мирно. Знає, що ідуть роки, а він нічого не робить, за це себе картає. На даний час звернувся до служби із заявою щоб налагодити контакт з дитиною. Позивач не зверталася до нього з приводу реєстрації місця проживання дитини. Дитина зареєстрована біля матері, де саме йому не відомо. Також він не знає в якому закладі охорони здоров`я вона перебуває на обліку, не знає хто її сімейний лікар. Її вчителів у школі також не знає. Не заперечує щодо місця реєстрації дитини біля матері.
Представник органу опіки та піклування Вільшанської селищної ради Кіровоградської області в судовому засіданні вважала недоцільним позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо дитини, зазначила, що вона входить до складу комісії з питань захисту дитини. На виконання ухвали суду органом опіки та піклування було надано висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .. При прийнятті вказаного рішення було враховано заперечення відповідача щодо позбавлення його батьківських прав, його позитивні характеристики за місцем проживання та те, що він раніше не притягувався до адміністративної відповідальності. Відповідач розуміє, що він неналежно виконував свої батьківські обов`язки, намагається відновити своє спілкування з донькою, звернувся із заявою про визначення днів побачення з дитиною. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що позивач є дружиною її рідного брата. Позивач з дитиною проживала біля неї по сусідству в будинку матері. Там була хвора бабуся, якій вона давала уколи та допомагала дитині. Вона ніколи не бачила, щоб відповідач брав участь у вихованні дитини. Батька дитини вона не знає і сьогодні вперше побачила його. Про батька дитини ніколи не запитувала. З дитиною були лише позивач, її мама та сестра. Дочка позивачки ходить з її сином в один клас, вона спілкується з нею. Дитина розумна, спокійна і нічим не відрізняється від інших дітей. ЇЇ брат забезпечує свою сім`ю, в якій живе дочка позивачки. Вона не бачила і не чула, щоб ОСОБА_7 чинила перешкоди відповідачу у зустрічі з дитиною та вважає, що такого не було.
Заслухавши вступне слово учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступного висновку.
В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач мають спільну доньку: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільшанського районного управління юстиції у Кіровоградській області 29 квітня 2015 року (а.с. 16).
Згідно з цифровою копією актового запису про шлюб №28 від 07 жовтня 2014 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільшанського районного управління юстиції у Кіровоградській області, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 07 жовтня 2014 року зареєстрували шлюб. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка змінено з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_3 » (а.с.19).
У відповідності до заочного рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2017 року, позов ОСОБА_9 задоволено та розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , який зареєстровано 07 жовтня 2014 року (а.с.23 - 24).
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 10 вересня 2022 року Вільшанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_11 та ОСОБА_9 уклали шлюб 10 вересня 2022 року. Після державної реєстрації шлюбу прізвище позивача змінено з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_12 » (а.с.20).
Згідно з довідкою виконавчого комітету Вільшанської селищної ради від 10 липня 2025 року за №822, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 . До складу її сім`ї входять, зокрема, дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.25).
Відповідно до характеристики, виданої Вільшанським ліцеєм Вільшанської селищної ради, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учениця 5-Б класу, за час навчання зарекомендувала себе як здібна учениця, має середні досягнення у навчанні, навчається нижче своїх можливостей. Мати, ОСОБА_1 , бере активну участь у житті класу, відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням дитини. Батько, ОСОБА_2 у вихованні дитини участі не бере, з класним керівником на зв`язок не виходив, на батьківські збори не з`являвся (а.с. 26).
Згідно з актом №102 обстеження умов проживання, складеного 21 серпня 2025 року завідувачем Служби у справах дітей Вільшанської селищної ради Ярутою Н.М., начальником відділу соціального захисту населення виконавчого комітету Вільшанської селищної ради Шевчук Л.В. та завідувачем відділення соціальної роботи Територіального центру соціального обслуговування Вільшанської селищної ради Балєвою В.Д., проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Умови проживання добрі. Дарія разом з братиком ОСОБА_13 мають окрему кімнату, кожен із дітей забезпечений окремим спальним місцем. Дівчинка забезпечена одягом відповідно до віку та сезону, навчальними посібниками відповідно до вимог шкільної програми (а.с. 7-8).
Відповідно до рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2016 року, позов ОСОБА_9 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно аліменти в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 січня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.21-22).
Згідно з довідкою про неотримання аліментів від 14 липня 2025 року №29942/302-25, ОСОБА_1 дійсно не отримувала аліменти з ОСОБА_2 згідно з виконавчим листом №2/384/17, виданого Вільшанським райсудом Кіровоградської області у період з 01.01.2025 по 30.06.2025 (а.с.18).
У відповідності до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №54819802, наданого заступником начальника Голованівського відділу державної виконавчої служби у Голованівському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гірник Ганною Іванівною, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 02 вересня 2025 року становить 80 399 грн. 25 коп. (а.с. 13).
Згідно з висновком органу опіки та піклування Вільшанської селищної ради Кіровоградської області, затвердженим рішенням виконавчого комітету Вільшанської селищної ради від 21 листопада 2025 року за №223, беручи до уваги те, що ОСОБА_2 за місцем проживання характеризується позитивно, має належний батьківський потенціал та здатний задовольнити потреби дитини, до відповідальності не притягувався, а також визнає, що останні роки неналежно виконував свої батьківські обов`язки та планує це виправити, виконавчий комітет Вільшанської селищної ради як орган опіки та піклування, діючи в найкращих інтересах дітей, вважає недоцільним позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 52-58).
Відповідно до інформації Голованівського РВП ГУНП в Кіровоградській області від 21 жовтня 2025 року, за результатами перевірки обліків з інформаційно-комунікаційної системи Інформаційного порталу Національної поліції, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житель АДРЕСА_3 , до адміністративної відповідальності не притягувався. Інформація щодо реєстрації заяв та повідомлень пов`язаних з ОСОБА_2 відсутня (а.с.93).
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини сьома, восьма, дев`ята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини і інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Пунктом 16 Постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У абз. 2 п. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача стосовного неповнолітньої дитини позивач посилалася, зокрема на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Згідно зі ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) вказано, що «розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження № 61-248св24) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вирішуючи вказаний спір суд бере до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. 
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. У цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, яка залишилася проживати з матір`ю. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Суд погоджується з висновком органу опіки і піклування Вільшанської селищної ради про недоцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав. 
Разом з цим, на підставі належним чином оцінених доказів, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки батько не усувається від виховання та утримання своєї дитини та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки.
З наявних у справі доказів та з наданих пояснень в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 брав участь в розгляді справи та заперечував проти позбавлення його батьківських прав, вказуючи, що не втратив інтересу до дитини, що свідчить про його зацікавленість у прийнятті участі у її житті. 
Щодо посилання представника позивача на несвоєчасну сплату аліментів та наявну заборгованість, суд зазначає наступне.
Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення і свідчить про спонукання матері до надання дітям належного матеріального утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (постанова Верховного Суду від 16.01.2019 року, справа № 199/5032/16-ц).
При цьому суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину. З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 зловживає алкоголем чи вживає наркотичні засоби, притягувався до адміністративної відповідальності чи кримінальної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків, застосовував насильство щодо дитини чи негативно впливає на її духовний та фізичний розвиток, а тому розрив з батьком сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Поведінка ОСОБА_2 не була предметом розгляду компетентних органів. 
Більш того, у матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, зокрема дані про винну поведінку в ухиленні від виховання дитини, у свідомому нехтуванні обов`язками.
Разом з цим суд звертає увагу, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.
При цьому суд зазначає, що позивач ОСОБА_1 при розгляді спору не довела суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту дитини, а тому посилання позивача на те, що відповідач не бере участі у житті дитини та не забезпечує її матеріально, не можуть бути достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. 
Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (п.47).
У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).
Наявності таких обставин у справі не доведено.
Натомість позиція ОСОБА_2 при розгляді спору та прийняті ним заходи для пошуку можливостей для спілкування з донькою, навіть заперечення проти позбавлення його батьківських прав відносно дитини переконливо свідчать про небайдужість та інтерес до дитини, бажання брати активну участь у її житті.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23 (провадження № 61-14891св23).
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його дитиною, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її батька, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що «позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків". 
За наслідками перевірки підстав та доказів позову суд не встановив свідомого, «злісного» ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дитини, абсолютної байдужості до неї (з урахуванням наполегливих заперечень проти позбавлення батьківських прав та дій для відновлення та розвитку стосунків із дитиною), фактів заподіяння шкоди дитині або того, що батько становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини.
Суду не надано відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батька батьківських прав.
В матеріалах справи відсутні неспростовні докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.
Крім цього, під час судового розгляду справи судом не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що відповідач не бажає чи об`єктивно не в змозі виховувати дитину, тим більше «злісно» ухиляється. На перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. 
В таких правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дітей, інтереси яких превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної обставини без формального та уніфікованого підходу.
У позові вказувалося про те, що батько не проявляє до дитини своєї батьківської турботи та піклування про її фізичний і духовний розвиток, не бере участі у забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не цікавився успіхами у розвитку здібностей до навчання та припинив будь-яке спілкування з дитиною.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Таких доказів суду не надано, а відтак і не встановлена винна поведінка відповідача. Позбавлення батьківських прав, в чергове наголошується, є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для матері, так і для дітей (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Враховуючи усталену судову практику у спірних правовідносинах та те, що батько має інтерес до своїх дітей та з огляду на недоведення позивачем навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків, його винної поведінки, відсутність загрози життю та безпеки дитини, відсутні підстави, передбачені пунктом другим частиною першою статті 164 СК України, для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що ситуація, в якій опинилися учасники справи, не є невиправною і може бути змінена на краще внаслідок докладання відповідачем зусиль щодо активного виконання батьківського обов`язку щодо виховання дитини.
Збереження за відповідачем його батьківських прав відносно дитини задля забезпечення права на батьківське піклування і виховання відповідає її найкращим інтересам. Разом з цим враховується, що позбавлення батьківських прав є виключним заходом та допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо.
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
Однак, клопотань щодо висловлення думки дитини при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав позивач у судовому засіданні не заявляла.
Поряд з цим не заслуговують на увагу доводи представника позивача щодо критичної оцінки висновку органу опіки та піклування Вільшанської селищної ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
Таким чином, належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їхньому вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей.
Докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, зурахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи, що сторони не спілкуються між собою, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, враховуючи висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.
Поряд з цим суд звертає увагу, що відповідно до ст.196 Сімейного кодексу України, позивач має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Разом з цим, суд вважає необхідним роз`яснити батькові, що з урахуванням відносин, що склалися між ним та дитиною, він повинен застосовувати ініціативу у поновленні постійних батьківських відносин з нею, вживати дієві заходи щодо прийняття участі у її вихованні, проявляти батьківську турботу, у разі перешкоджання у зустрічах та спілкуванні з дитиною, звертатися до органів опіки та піклування за допомогою в організації таких зустрічей, визначення їх часу та місця, а в разі необхідності до суду.
При цьому суд вважає за необхідне попередити його про необхідність якнайскоріше змінити ставлення до виховання малолітньої дитини на відповідальне і дієве, а на орган опіки та піклування покласти обов`язок здійснювати контроль за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків. 
Крім того суд звертає увагу, що в разі, якщо відповідач не змінить свого ставлення до дітей, позивач не позбавлений можливості повторно звернутись до суду з аналогічним позовом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
У задоволенні позову адвоката Оніщука Володимира Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору – орган опіки та піклування Вільшанської селищної ради Кіровоградської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Попередити  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на орган опіки та піклування виконавчого комітету Вільшанської селищної ради Кіровоградської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.  

Відомості щодо учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Вільшанської селищної ради Кіровоградської області, код ЄДРПОУ 04365595, місцезнаходження: вул. Центральна, 15, с-ще Вільшанка Голованівського району Кіровоградської області
Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2026 року.

Суддя          О.О. Сорокіна