ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 р.	Справа № 440/344/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Семененко М.О. , Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, повний текст складено 23.02.26 по справі № 440/344/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 
третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: визнати протиправною бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, яка полягає у невжитті всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі №440/3648/24; визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №77096197 від 09.01.2026, винесену старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 09.01.2026 ВП №77096197. В решті вимог позов залишено без задоволення. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України частину судових витрат, що пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 532 (п`ятсот тридцять дві) грн 48 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 у частині невирішення першої уточненої позовної вимоги та прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати протиправною бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. В іншій частині просить рішення залишити без змін. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не розглянув та не вирішив першу уточнену позовну вимогу щодо визнання протиправної бездіяльності Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, яка полягає у невжитті всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі №440/3648/24. Зазначає, що суд першої інстанції фактично встановив протиправність бездіяльності, але не відобразив це у резолютивній частині. Звертає увагу, що стаття 287 КАС передбачає як можливість визнання бездіяльності протиправною, так і можливість скасування постанови. Однак, суд першої інстанції задовольнив лише другу частину, без мотивів відмови у першій, що є порушенням принципу повноти судового рішення.
Також ОСОБА_1 подав до суду заяву про вирішення питання судових витрат, в якій просить суд: вирішити питання судових витрат у справі №440/344/26 відповідно до ст.139 КАС України; стягнути з Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1064,96 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1597,44 грн.
Відповідач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.
Відповідно до ст.268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст.287 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Учасники справи отримали копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду, судову повістку, в т.ч. апеляційну скаргу, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа. 
Судом оприлюднено на веб-порталі судової влади України відповідну ухвалу про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 у справі №440/3648/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо проведення виплати пенсії ОСОБА_1 після її перерахунку з 01 січня 2016 року із застосуванням обмеження максимальним розміром. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області здійснити з 01 січня 2016 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимальним розміром, із урахуванням проведених виплат.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі №440/3648/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 по справі №440/3648/24 скасовано. Прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо застосування абзацу першого пункту 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 №45, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2011 №1322 при здійсненні 05.06.2019 перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2016. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2016 в розмірі 61% від грошового забезпечення 51691 грн 37 коп без обмеження максимальним розміром та провести доплату різниці пенсії між перерахованими та фактично виплаченими розмірами з 01.01.2016 по день проведення виплати.
12.12.2024 Полтавським окружним адміністративним судом на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 видано виконавчий лист №440/3648/24.
На підставі заяви стягувача старшим державним виконавцем відділу Ніколенком С.В. в рамках виконавчого провадження №77096197 06.02.2025 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №440/3648/24, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 12.12.2024. Зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом десяти робочих днів.
24.02.2025 до відділу надійшов лист ГУПФ від 14.02.2025 №1600-0309-5/12748, в якому заступник начальника О.Мисик повідомила, що згідно з рішенням Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/3648/24 гр. ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії за вислугу років у добровільному порядку 20.11.2024, 03.02.2025 перерахунок з урахуванням 61% від грошового забезпечення 51691,37 грн без обмеження максимальним розміром з 01.01.2016 по день проведення виплати. Нарахована заборгованість у розмірі 1110052,81 грн за період з 01.01.2016 по 28.02.2025 облікована в Пенсійному фонді України та підлягає виплаті в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України. Фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, що здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачено у складі бюджетної програми за КПКВК 2506080 «Фінансування виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсії, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду» (далі - програма 2506080). Головним розпорядником коштів державного бюджету, що виділяються на забезпечення виплат по зазначеній бюджетній програмі, є Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України - відповідальний виконавець і розпорядник коштів нижчого рівня. Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області є бюджетною установою і вправі здійснювати бюджетні платежі тільки за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України». З посиланням на пункти 20 та 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України, зазначила, що взяття зобов`язань без відповідних бюджетних призначень та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушеннями бюджетного законодавства. Враховуючи викладене, виконання рішення суду здійснено Головним управлінням згідно норм чинного Бюджетного законодавства України у сфері пенсійного забезпечення. У зв`язку з цим та на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» просила закінчити виконавче провадження.
Оскільки рішення боржником не було виконано у повному обсязі, державний виконавець, керуючись статтями 63 та 75 Закону України «Про виконавче провадження», своєю постановою від 26.02.2025 наклав на боржника штраф у сумі 5100,00 грн та повторно зобов`язав виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередив про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.
У подальшому, у відповідності до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», постановою від 25.03.2025 державний виконавець наклав на боржника штраф у сумі 10200,00 грн.
У зв`язку з невиконанням рішення суду боржником та несплатою штрафів, накладених державним виконавцем, 26.03.2025 за вих. №7684 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області направлено повідомлення державного виконавця про вчинення кримінального правопорушення.
На заперечення позивача щодо розрахунку ГУПФ заборгованості від 25.03.2025 відповідач листом від 02.04.2025 №8415 повідомив про хід виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 12.12.2024 у справі №440/3648/24.
02.04.2025 державним виконавцем до Полтавського окружного адміністративного суду подано заяву про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь стягувача, ОСОБА_1 , заборгованості по виплаті пенсії в розмірі 1 110 052,81 грн.
На заяву державного виконавця про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення від ОСОБА_1 надійшли заперечення, в яких той не погоджувався із сумою заборгованості, нарахованої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області на виконання рішення суду.
11.04.2025 Полтавським окружним адміністративним судом у справі №440/3648/24 постановлено ухвалу про залишення без задоволення заяви державного виконавця про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення суду.
25.07.2025 державний виконавець направив ГУПФ вимогу, якою зобов`язав боржника виконати рішення суду та надати підтверджуючі документи щодо виконання. 
18.08.2025 до відповідача надійшла відповідь, за змістом якої перерахунок пенсії стягувачу проведено за період з 01.01.2016 по 28.02.2025, нараховано до виплати кошти в сумі 1 110 052,81 грн. Нарахована сума підлягає виплаті в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України.
09.01.2026 державним виконавцем відповідно до п.11 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невжитті всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі №440/3648/24, а також постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №77096197 від 09.01.2026, позивач ініціював даний спір.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 09.01.2026 ВП №77096197, яка підлягає скасуванню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у невжитті всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі №440/3648/24, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправною та скасування саме спірної постанови, тому необхідності визнавати протиправною ще й бездіяльність державного виконавця суд не знаходить.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги позивача вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у невжитті всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі №440/3648/24, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.129-1 Конституції суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до ч.2 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України від 02.06.2016 року №1404-VIІІ «Про виконавче провадження» (далі по тексту – Закон №1404-VIІІ).
Статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону №1404 -VІІІ встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно з ч.3 ст.18 Закону №1404-VІІІ виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема:
1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;
2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;
3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
За змістом п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 5 вказаної статті передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Згідно з ч.6 ст.26 Закону №1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до п.11 ч.1 ст.39 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
На виконання приписів частин 1-3 ст.63 Закону №1404-VІІІ за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
З аналізу вищенаведених норм вбачається, що Законом №1404-VIII на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом №1404-VIII заходи в межах встановлених повноважень.
У даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Також суд першої інстанції зазначив, що долучені судом до матеріалів справи матеріали виконавчого провадження №77096197 не містять доказів на підтвердження обставин перевірки виконання рішення боржником безпосередньо перед тим, як прийняти оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання протиправним та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 09.01.2026 ВП №77096197, що не оскаржується позивачем у справі.
При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у невжитті всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі №440/3648/24, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправною та скасування саме спірної постанови, тому необхідності визнавати протиправною ще й бездіяльність державного виконавця суд не знаходить.
Надаючи правову оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині, колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).
Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
Позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
Як і будь-який інший спосіб захисту, передбачений КАС України, визнання протиправною бездіяльності відповідача у спірних відносинах може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.
При цьому, в даному випадку правові наслідки для позивача несе саме оскаржувана ним постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.03.2020 у справі №750/11948/17.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного прав позивача у вигляді скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження відповідає змісту спірних правовідносин, є ефективним та забезпечує належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку.
Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.11.2019 у справі №815/4337/16.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у даному випадку належним способом захисту прав позивача є скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 09.01.2026 ВП №77096197.
Саме такий спосіб захисту прав позивача забезпечить поновлення його порушеного права та буде адекватним наявним обставинам.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23.09.2021 у справі №761/19292/19.
Відтак, у даному випадку вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, яка полягає у невжитті всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі №440/3648/24, є необґрунтованими, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у їх задоволенні.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що через бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України не вчинялися всі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії, колегія суддів відхиляє як такі, що не спростовують наведених вище висновків суду.
Колегія суддів звертає увагу, що за приписами ч.1 ст.41 Закону №1404-VIII, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження спричинює його відновлення і у такому разі обов`язок по вчиненню дій, спрямованих на примусове виконання рішення, виконавець має в силу закону.
Тобто, з урахуванням вимог Закону №1404-VIII, за наслідками набрання рішення суду у даній справі, державний виконавець в процесі виконавчого провадження ВП №77096197 має здійснити всі необхідні заходи для перевірки виконання в повному обсязі постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі №440/3648/24, на виконання якого було видано виконавчий лист №440/3648/24.
Вищевказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 08.12.2022 у справі №457/359/21 та від 09.11.2023 у справі №520/10601/2020, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України підлягає врахуванню під час апеляційного перегляду справи.
У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 09.01.2026 ВП №77096197, тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності державного виконавця.
Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги позивача, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній позивачем частині. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Підстави для розподілу судових витрат згідно зі ст.139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 по справі № 440/344/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   І.С. Чалий