Справа № 276/114/25	  	Головуючий у 1-й інст. Бобер Д. О.	
Категорія 67	  	Доповідач Шалота К. В.	

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року	м. Житомир	

Житомирський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача  Шалоти К.В., 
суддівКоломієць О. С., Панкеєвої В. А.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковальова Наталія Миколаївна, на ухвалу Хорошівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2025 року, постановлену у складі головуючого судді Бобра Д. О., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Новоборівської селищної ради, про визнання батьківства та стягнення аліментів на дитину,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
1.У січні 2025 року представник ОСОБА_1 (далі - позивачка) – адвокат Ковальова Н.М. звернулася до Хорошівського районного суду Житомирської області із позовом до ОСОБА_2 (далі також відповідач), про визнання батьківства та стягнення аліментів на дитину.
2.Позов мотивовано тим, що сторони є сусідами, знайомі більше десяти років, протягом 2021-2022 років зустрічалися та мали близькі стосунки, однак разом не жили, шлюб не реєстрували. Після вагітності позивачки сторони розійшлись. Від вказаних стосунків у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Оскільки позивачка не перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, а останній як батько дитини не подав заяву про визнання батьківства, відомості в свідоцтві про народження дитини були записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Дитина проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. 
3.Посилаючись на вказані вище обставини та те, що відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України, має стабільний дохід, достатній для належного забезпечення сина, але грошей на його утримання та іншої допомоги не надає, позивачка просила суд:
? визнати відповідача батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якого є позивачка;
? внести зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного 14 березня 2023 року Виконавчим комітетом Новоборівської селищної ради Житомирського району Житомирської області за №5, змінивши відомості про батька дитини, записавши в розділі «Батьки»: Батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, в решті актовий запис залишити без змін;
? стягнути з відповідача на користь позивачки щомісячно аліменти у 1/4 частці від всіх доходів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, з дня подання позову до суду та до досягнення ним повнолітнього віку.
Рух справи в суді першої інстанції
4.Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області (перейменовано на Хорошівський районний суд Житомирської області) ухвалою від 20 січня 2025 року відкрив провадження у справі № 276/114/25, яку вирішив розглядати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання, встановив строки для подання заяв по суті справи. 
5.Хорошівський районний суд Житомирської області ухвалою від 7 травня 2025 року задовольнив клопотання відповідача та зупинив провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
6.Житомирський апеляційний суд постановою від 7 серпня 2025 року скасував ухвалу Хорошівського районного суду Житомирської області від 7 травня 2025 року, а справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.
7.Хорошівський районний суд Житомирської області ухвалою від 24 вересня 2025 року призначив судову молекулярно-генетичну експертизу для визначення біологічної спорідненості між відповідачем та дитиною, зупинив провадження у справі на час проведення експертизи.
8.Хорошівський районний суд Житомирської області ухвалою від 11 грудня 2025 року поновив провадження у справі у зв`язку із надходженням повідомлення від експертної установи про неможливість проведення експертизи.
9.У листопаді та грудні 2025 року відповідач надіслав на адресу суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що на даний час він проходить військову службу у складі Збройних Сил України, виконує бойові завдання із забезпечення оборони України, у зв`язку з чим не має змоги з`явитися до суду та експертної установи для проведення судової генетичної експертизи.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції
10.Хорошівський районний суд Житомирської області ухвалою від 24 грудня 2025 року задовольнив клопотання відповідача ОСОБА_2 та зупинив провадження у справі № 276/114/25, до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
11.Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до довідок та наказів військових частин НОМЕР_1 ,  НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ОСОБА_2 проходить військову службу у Збройних Силах України по мобілізації, перебуває у військових частинах, залучених до виконання бойових (спеціальних) завдань, безпосередньо бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в самовільному залишенні військової частини не перебуває, а тому позбавлений можливості особисто брати участь у судових засіданнях та проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи, яка має суттєве значення для встановлення спірних обставин справи, тобто існують обставини, що унеможливлюють продовження розгляду цивільної справи.
12.Зупиняючи провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України, суд першої інстанції вказував на необхідність у проведенні судової генетичної експертизи для визнання батьківства за особистою участю відповідача, який є військовослужбовцем та знаходиться в районі виконання завдань та не має можливості прибути у судові засідання та для відбору біологічних зразків.
13.Також місцевий суд посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
14.Представник ОСОБА_1 – адвокат Ковальова Н.М. з такою ухвалою суду першої інстанції не погодилася, у зв`язку із чим звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу суду про зупинення провадження у справі, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
15.Апеляційна скарга мотивована тим, що:
? суд першої інстанції безпідставно застосував пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК, обмежившись встановленням факту перебування відповідача у складі Збройних Сил України, без з`ясування наявності об`єктивної неможливості його участі у розгляді справи;
? сам по собі факт проходження відповідачем військової служби не свідчить про автоматичну неможливість реалізації ним процесуальних прав, зокрема з огляду на можливість участі через представника або в режимі відеоконференції;
? протягом розгляду справи відповідач неодноразово подавав клопотання про зупинення та відкладення розгляду, однак не подав відзив на позов та не скористався іншими процесуальними правами для спростування позовних вимог, що, на думку апелянта, свідчить про можливість реалізації ним процесуальних прав та відсутність реальної перешкоди для участі у справі;
? неприбуття відповідача для проведення молекулярно-генетичної експертизи не є безумовною підставою для зупинення провадження, оскільки законодавство передбачає можливість встановлення батьківства на підставі інших доказів;
? суд першої інстанції не дослідив можливість продовження розгляду справи за наявними доказами та передчасно вважав неможливим її розгляд без особистої участі відповідача;
? зупинення провадження до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України фактично призводить до невизначеного у часі припинення розгляду справи, що суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України та принципу розумності строків розгляду справи;
? суд першої інстанції не врахував пріоритетності якнайкращих інтересів дитини під час вирішення спору про встановлення батьківства та стягнення аліментів, а також не забезпечив баланс між процесуальними правами відповідача та правами дитини на належне утримання та визначення її походження;
? суд першої інстанції, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22, не врахував відмінності правовідносин, оскільки зазначена справа не стосувалася захисту прав та інтересів дитини, на думку апелянта, механічне застосування зазначеного правового висновку без урахування специфіки спору про встановлення батьківства та стягнення аліментів є помилковим.

Короткий зміст та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
16.У лютому 2026 року відповідач ОСОБА_2 надіслав до апеляційного суду відзив, у якому просив залишити апеляційну скаргу представника позивачки без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження у справі без змін.
17.У відзиві відповідач посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 754/947/22, стверджував про неможливість виконання ухвали суду про відбір біологічних зразків та неможливість його участі у судових засіданнях в режимі відеоконференції, користування своїми процесуальними правами та виконанням процесуальних обов`язків, оскільки з 8 серпня 2025 року вважається таким, що прибув до складу сил та засобів, які залучаються та приймають безпосередню участь у бойових діях перебуваючи в районах воєнних (бойових дій) у складі угруповання військ (Північ) з метою виконання службових (бойових, спеціальних) завдань, відряджених до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ).
18.Також відповідач вважав помилковим твердження в апеляційній скарзі про те, що неможливість його участі у проведенні дослідження ДНК не є перепоною для розгляду справи, так як у справі відсутні будь-які інші докази батьківства відповідача.
19.Відзив від виконавчого комітету Новоборівської селищної ради на апеляційну скаргу станом на час апеляційного розгляду справи не надходив, що відповідно до положень частини 3 статті 360 ЦПК не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
20.Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2026 року визначено склад колегії суддів для розгляду справи №276/114/25: Шалота К.В. (суддя-доповідач), Коломієць О.С., Панкеєва В.А.
21.Житомирський апеляційний суд ухвалою від 12 січня 2026 року відкрив апеляційне провадження та витребував матеріали справи із Хорошівського районного суду Житомирської області, встановив строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.
22.Житомирський апеляційний суд ухвалою від 04 лютого 2026 року призначив справу №276/114/25 до апеляційного розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Позиція апеляційного суду
23. Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
24. Відповідно до частини другої, п`ятої статті 263 ЦПК законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
25. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК).
26.Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
27.Частиною 3 статті 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
28.Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 ЦК України). 
29.Відповідно до положення частини 1 статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
30.Згідно із пунктами 1, 4, 5, 6, 10, 11 частини третьої статті 2 ЦПК основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Щодо правового інституту зупинення провадження у справі
31. Дотримання розумних строків розгляду справи є одним з пріоритетних принципів судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких провадження може бути зупинено.
32.Зупинення провадження у справі – це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. 
33.Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
34.Зупинення провадження у справі застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань цивільного судочинства.
35.Підстави обов`язкового зупинення провадження регламентовані статтею 251 ЦПК.
36.Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК).
37. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Volovik v. Ukraine, № 15123/03, § 45).
38. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
39. Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
40. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
41. Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
42. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. 
43. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).
44. Системний аналіз статті 251 ЦПК дає підстави дійти висновку, що обов`язок суду зупинити провадження у справі має бути зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, зокрема, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду, або за ситуації, коли особа у зв`язку із відповідними об`єктивними обставинами позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, визначені Конституцією України та процесуальним законодавством.

Щодо правового висновку Великої Палати Верховного Суду в справі № 754/947/22
45.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК). 
46.Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року в справі №754/947/22, зробила такий висновок щодо застосування пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК:
"1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;
2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;
3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні".
47.Вказаним висновком Велика Палата Верховного Суду вирішила тривалу правову проблему щодо неоднакового застосування положень пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК в питаннях: (1) наявності статусу «переведення на воєнний стан» Збройних Сил України та інших утворених відповідно до закону військових формувань; (2) належних доказів на підтвердження перебування військовослужбовця на військовій службі; (3) права військовослужбовця на надання згоди на продовження розгляду справи без зупинення провадження у справі.
48.Водночас, у пунктах 98-100 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що "розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі [на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК]. Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та диспозитивність цивільного процесу. Отже, під час застосування пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства".
49.Правосуддя вимагає справедливого і збалансованого судового провадження, котре базується на дотриманні принципів верховенства права, диспозитивності і пропорційності, а також має відповідати стандартам Конвенції (пункт 112 вказаної постанови Великої Палати).
50.За змістом ЦПК Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у конкретних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в подібних суспільних правовідносинах (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19).
51.З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
52.Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.
53.Спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини 2 статті 389 та пункту 5 частини 1 статті 396 ЦПК, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
54.Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
55.Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.
56.Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина 1 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

57.У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).
58.Колегія суддів ураховує, що матеріально-правові відносини у справі № 754/947/22, в якій Велика Палата Верховного Суду, сформулювала правовий висновок, та справі, яка переглядається відрізняються. Остання стосується насамперед сімейних правовідносин та захисту інтересів дитини. Вона може мати значення також для інших правовідносин, але визначальними є ті, які стосуються батьківства військовослужбовця стосовно доньки позивачки.
59.Отже, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №754/947/22 не можна розуміти як безальтернативний обов`язок суду зупинити провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК у справі, що стосується інтересів дитини, без з`ясування судом, чи таке зупинення є сумісним із завданнями цивільного судочинства та стандартами Конвенції.

Щодо забезпечення найкращих інтересів дитини 
60.Статтею 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
61.Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість.
62.27 лютого 1991 року Верховна Рада України постановою № 789-XII ратифікувала Конвенцію про права дитини, прийняту на 44-ій сесії Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, якою визнала необхідність особливого захисту дитини, що була передбачена в Женевській декларації прав дитини 1924 року, Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, та визнана в Загальній декларації прав людини, в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (в статтях 23 і 24), в Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права (в статті 10), а також у статутах спеціалізованих установ і міжнародних організацій, що займаються питаннями благополуччя дітей.
63.Згідно з статтею 3 Конвенції про права дитини (1989 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
64.Забезпечення найкращих інтересів дитини – це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
65.Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
66.Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).

Щодо питання зупинення провадження у справі, що стосується захисту прав дитини 
67.У справі, що переглядається, апеляційному суду належить, зокрема, вирішити особливості застосування зупинення провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, з урахуванням характеру спірних правовідносин, що стосуються прав та інтересів дитини.
68.Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 ЦПК).
69.Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України (частина друга статті 3 ЦПК).
70.Статтею 10 ЦПК встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі також – ЄСПЛ) як джерело права.
71.З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах, що стосуються прав та інтересів дитини, вирішення питання про застосування положення пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК щодо обов`язку суду зупинити провадження у справі за участю відповідача, який є військовослужбовцем залежить, зокрема, від того, чи відповідатиме застосування відповідного процесуального заходу, Конституції України, Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція).

Щодо справедливого балансу конкуруючих інтересів
72.Слід зазначити, що оскаржувана ухвала про зупинення провадження у справі становить втручання у права позивача та його малолітньої дитини, гарантовані статтею 6 Конвенції в аспекті вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру упродовж розумного строку, а також у права, гарантовані статтею 8 Конвенції в аспекті тривалості вирішення правового спору, що стосується визначення походження дитини, що належать до сфери приватного життя.
73.ЄСПЛ неодноразово зазначав, що метою Конвенції є захист прав, які є не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними. Це зауваження стосується, зокрема, права на доступ до суду з огляду на те, яке важливе місце посідає право на справедливий судовий розгляд у демократичному суспільстві (див. справу Stanev v. Bulgaria, § 231, Witkowski v. Poland, § 43).
74.Вислів «згідно із законом», про який йдеться у статті 8 Конвенції, не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.
75.Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі Walchli v. France, § 29, Alvanos v. Greece, § 25, Witkowski v. Poland, § 44).
76.У практиці ЄСПЛ визначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справі Zubac v. Croatia, § 97).
77.Також оскаржуваний захід щодо зупинення судом провадження у справі повинен мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».
78.Принцип «необхідності у демократичному суспільстві» включає наявність конкуруючого приватного інтересу; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу повинні бути «відповідними і достатніми». Для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а саме втручання має бути пропорційним законній меті. 
79.У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
80.Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі.
81.Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.
82.Отже, будь-яка особа, провадження у справі якої зупиняється судом, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.
83.Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність достатніх підстав для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, у спірних правовідносинах, що стосуються прав та інтересів дитини, суду необхідно забезпечити справедливий баланс між конкуруючими інтересами дитини, яка має право на (і) розумний строк розгляду справи, що стосується майнових та особистих немайнових прав дитини; (іі) встановлення біологічного походження дитини та забезпечення її належного матеріального утримання від батьків, та конкуруючим інтересом передбачуваного батька, який проходить військову службу на змагальність та диспозитивності цивільного судочинства.

(1)Щодо права на розумний строк розгляду справи 
84.Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
85.Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважив, що Держави-члени Конвенції зобов`язані організувати свої судові системи таким чином, щоб їхні суди могли гарантувати право кожного на остаточне рішення у спорах щодо цивільних прав та обов`язків протягом розумного строку (див. рішення ЄСПЛ у справі Comingersoll S.A. v. Portugal, [ВП], 2000, § 24). 
86.Розумність тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та відповідно до таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також питання, що стали предметом спору й вирішення яких мало значення для заявника (див. рішення ЄСПЛ у справах: Frydlender v. France, [ВП], 2000, § 43; Surmeli v. Germany, [ВП], 2006, § 128; Nicolae Virgiliu Tгnase v. Romania, 2019, § 209, Bieliсski v. Poland, 2022, §§ 42-44).
87.Європейський суд з прав людини звертає увагу, що незважаючи на те, що національні органи влади не можуть нести відповідальність за поведінку відповідача, тактика затягування, яку використовує одна зі сторін, не звільняє органи влади від обов`язку забезпечити проведення судового розгляду в розумні строки (див. рішення ЄСПЛ у справі Mincheva v. Bulgaria, 2010, § 68).
88.Навіть у правових системах, що застосовують принцип, згідно з яким процесуальна ініціатива покладається на сторони провадження, позиція останніх не звільняє суди від обов`язку забезпечити швидкий судовий розгляд, передбачений пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ у справах: Surmeli v. Germany, [ВП], 2006, § 129; Tierce v. San Marino, 2003, § 31). 
89.Те ж саме стосується випадків, коли під час провадження необхідна співпраця експерта: відповідальність за підготовку справи та швидке проведення судового розгляду покладається на суддю (див. рішення ЄСПЛ у справах: Surmeli v. Germany, [ВП], § 129; Versini v. France, § 29).
90.Особливої ретельності вимагають справи, що стосуються цивільного стану (див. рішення ЄСПЛ у справах: Bock v. Germany, 1989, § 49; Mikuliж v. Croatia, 2002, § 44).
91.Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що справи про захист прав дітей повинні розглядатися якомога швидко (див. рішення ЄСПЛ у справах: Hokkanen v. Finland, 1994, § 72; Niederboster v. Germany, 2003, § 39). 

(2)Щодо права на встановлення походження дитини
92. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
93. Європейський суд з прав людини вирішив, що справи стосовно визначення правових положень, що регулюють стосунки батька зі своєю ймовірною дитиною, належать до сфери приватного життя (Rasmussen проти Данії, 1984, § 33; Yildirim проти Австрії (ухв.), 1999; Kruљkoviж проти Хорватії, 2011, § 20; Ahrens проти Німеччини, 2012, § 60; Tsvetelin Petkov проти Болгарії, 2014, §§ 49-59; Marinis проти Греції, 2014, § 58; I.V. проти Естонії, 2023, § 75). 
94. Європейський суд з прав людини визнав право отримати інформацію з метою встановити своє походження і особу своїх батьків як невід`ємну частину ідентичності, захищеної відповідно до права на приватне і сімейне життя (Odievre проти Франції [ВП], 2003, § 42; Cherrier проти. France, 2024, § 50; Gaskin проти Сполученого Королівства, 1989, § 39; Зapэn проти Туреччини, 2019, §§ 33-34; Boljeviж проти Сербії, 2020, § 28; Gauvin-Fournis і Silliau проти Франції, 2023, § 109; Mitrevska проти Північної Македонії, 2024, § 40).
95. Народження і, зокрема, обставини, за яких народилась дитина, становлять частину приватного життя дитини, а згодом і дорослої людини, гарантовані статтею 8 Конвенції (Odievre проти Франції [ВП], 2003, § 29; Mitrevska проти Північної Македонії, 2024, § 40).
96. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що тест ДНК для встановлення батьківства зараз є простим і надійним методом (Moldovan проти України, 2024, § 47). Хоча ЄСПЛ постановив, що держава не зобов`язана робити ДНК тести для встановлення батьківства, але що правова система має надавати альтернативні засоби, котрі дозволять незалежному органу невідкладно розглянути заяву про встановлення батьківства.
97. Європейський суд з прав людини вказує на те, що якщо національне законодавство не намагається забезпечити рівновагу між конкуруючими правами й інтересами, неспроможність дитини отримати доступ до інформації стосовно його чи її походження або особи матері, становить порушення статті 8 Конвенції (Godelli проти Італії, 2012, §§ 57-58).

(3) Щодо права військовослужбовця на змагальну процедуру
98. Частинами 1-4 статті 12 ЦПК встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
99. Легітимна мета зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК полягає у захисті прав військовослужбовців на змагальну процедуру, які через виконання військового обов`язку об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси. 
100. Разом з тим, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства (частини перша, друга статті 44 ЦПК).
101. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами (пункт 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК).

Щодо обставин справи, яка переглядається
102. Суд першої інстанції під час вирішення питання щодо зупинення провадження встановив, що відповідач з 29 жовтня 2024 року перебував на військовій службі за призивом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 ; з 11 квітня 2025 року перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , а з 3 липня 2025 року перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 , що стверджується довідкою форми 5 від 19 листопада 2025 року.
103. Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 проходить військову службу у Збройних Силах України по мобілізації, перебуває у військових частинах, залучених до виконання бойових (спеціальних) завдань, не має можливості прибути у судові засідання та експертної установи в м. Київ для відбору біологічних зразків для проведення ДНКекспертизи, яка має суттєве значення для встановлення спірних обставин справи, тобто існують обставини, що унеможливлюють продовження розгляду справи.

104. Відповідно до положення частини другої статті 2 ЦПК суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
105. Апеляційний суд вважає, що ключовим для вирішення питання про наявність підстав для зупинення провадження у спірній справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, є з`ясування того, чи застосування такого процесуального заходу відповідає завданню цивільного судочинства, чи є сумісним із основними засадами судочинства, зокрема, верховенством права, чи забезпечується справедливий баланс конкуруючих інтересів, з урахуванням характеру спірних правовідносин, конкретних обставин справи та поведінки учасників справи. 
106. З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на позов не скористався, неодноразово направляв до місцевого суду різні заяви (клопотання), зокрема, клопотання про зупинення провадження у справі від 08 березня 2025 року (з відділення Укрпошта Хорошів 1), клопотання про зупинення провадження у справі від 02 квітня 2025 року (з відділення Укрпошта Прохори, Чернігівської області), заяву про долучення доказів від 28 квітня 2025 року (з відділення Укрпошта Хорошів 1), клопотання про зупинення провадження у справі від 21 листопада 2025 року (з відділення Укрпошта Берестин, Харківської області), клопотання про зупинення провадження у справі від 25 листопада 2025 року (з відділення Укрпошта м. Остер, Чернігівської області), відзив на апеляційну скарга від 9 лютого 2026 року (з відділення Укрпошта Прилуки, Чернігівської області), що свідчить про можливості реалізації відповідачем права на змагальність процесу шляхом подання до суду письмових заяв (клопотань).
107. Направлення відповідачем у березні, квітні 2025 року кореспонденції до суду з м.Хорошів свідчить про факт періодичного перебування відповідача за місцезнаходженням суду.
108. Щодо доводів відповідача про неможливість його участі у проведенні призначеної судової експертизи для визначення біологічної спорідненості між ним та дитиною, колегія суддів вважає, що відповідач не позбавлений права на отримання відпустки, що передбачена Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
109. Відповідно до пункту 18 статті 10-1 вказаного Закону під час дії воєнного стану військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, додаткова відпустка, визначена Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з дозволу командира (начальника) військової частини, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
110. За рішенням командира (начальника) військової частини військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин без збереження грошового забезпечення загальною тривалістю не більш як 15 календарних днів на рік (пункт 10 статті 10-1 цього Закону).
111. Будь-яких доказів того, що відповідач ОСОБА_2 на час розгляду справи дійсно перебуває безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій, а доказів на підтвердження об`єктивної неможливості участі в призначеній судом експертизі, матеріали справи не містять.
112. На переконання колегії суддів відсутність згоди відповідача як військовослужбовця на розгляд справи, за відсутності переконливих доказів, які б об`єктивно свідчили про неможливість його участі у проведенні відповідних процесуальних дій, зокрема, в проведенні судової експертизи ДНК, сама по собі не може бути достатньою підставою для зупинення провадження у справі, що стосується визначення батьківства та стягнення аліментів на дитину, оскільки є несумісною із завданням цивільного судочинства, що включає своєчасний розгляд справи, суперечить принципу верховенства права та не відповідає найкращим інтересам дитини.
113. Крім того, з метою реалізації права на змагальну процедуру у спорі про встановлення батьківства, відповідач не позбавлений права та можливості прибути до будь-якого територіально доступного відділення спеціалізованої експертної установи із подальшим направленням цією установою належним чином відібраних біологічних зразків до експертної установи, якій судом першої інстанції доручено проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.
114. Отже, відповідачем у порушення частини 1 статті 81 ЦПК не доведено наявність обставин, які б унеможливлювали його участь у проведенні призначеної судової експертизи.
115. Колегія суддів апеляційного суду вважає передчасними висновки суду першої інстанції щодо неможливості продовження розгляду спірної справи у зв`язку з неявкою відповідача до експертної установи для відбору біологічних зразків для проведення ДНКекспертизи, яка має значення для встановлення спірних обставин справи, оскільки суд першої інстанції не встановив наявності об`єктивних обставин, які перешкоджають відповідачу у поданні експертам необхідних матеріалів чи участі відповідача в експертизі та не урахував положення частини 1 статті 109 ЦПК, згідно з яким у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
116. Зупиняючи провадження у справі, inter alia, через неможливість проведення судової експертизи, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 2 статті 77 ЦПК), а доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви позивачем заявлялося клопотання про допит свідків.
117. Колегія суддів звертає увагу, що визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Встановлення факту батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 523/4928/17, від 8 жовтня 2025 року у справі № 570/1834/23).
118. Апеляційний суд ураховує, що розгляд справи триває з січня 2025 року, а зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача  ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, фактично унеможливлює розгляд справи, яка безпосередньо стосується прав та інтересів дитини, на невизначений строк, що може становити порушення статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 3 Конвенції про права дитини.
119. Суд першої інстанції на вказані вище обставини належної уваги не звернув, у достатній мірі не оцінив баланс конкуруючих інтересів сторін, не врахував пріоритет найкращих інтересів дитини та дійшов помилкового висновку про необхідність зупинення провадження у справі, розгляд якої стосується права та інтересів дитини, до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
120. З огляду на викладене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що зупинення провадження у цій справі, що стосується прав та інтересів дитини, на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, є несумісним із такими принципами цивільного судочинства як верховенство права, пропорційність та розумність строків розгляду справи; не відповідає пріоритету найкращих інтересів дитини та суперечитьстандартам Європейської конвенції з прав людини.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
121. Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (пункт 6 частини 1 статті 374 ЦПК).
122. Відповідно до положення частини 1 статті 379 ЦПК підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
123. Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм процесуального права (статей 2, 10, 251 ЦПК), неправильне застосування норм матеріального права (статей 8, 51, 124 Конституції України, статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3 Конвенції про права дитини, статей 3, 16, 16 ЦК, статті 8 Закону України "Про охорону дитинства"), із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, які призвели до постановлення помилкової ухвали. Отже, апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржену ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат
124. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
125. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
126. Тому, з урахуванням висновку суду апеляційної інстанції щодо направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК, Житомирський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковальова Наталія Миколаївна, задовольнити.

2. Ухвалу Хорошівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2025 року, якою зупинено провадження у справі № 276/114/25 — скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:	 	К. В. Шалота 	
    Судді:	 	    О.С. Коломієць	
 	 	    В.А. Панкеєва