П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/23935/24 
Головуючий у 1-й інстанції: Горовенко Анна Василівна 
Суддя-доповідач: Сушко О.О. 
19 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Сушка О.О. 
суддів: Мацького Є.М.  Залімського І. Г. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо порушення строку та порядку розгляду рапорту від 24.10.2024 солдата резерву 3 запасного взводу 66 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 встановленого наказом від 06.08.2024 №531 Міністерства оборони України «Про затвердження Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про відмову в звільненні з військової служби у запас солдата резерву 3 запасного взводу 66 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оформлене листом від 14.11.2024 №8485 Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнити з військової служби у запас солдата резерву 3 запасного взводу 66 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю II групи, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи на підставі поданого рапорту від 24.10.2024 (вх. від 13.11.2024 №17598).
Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу";
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з урахуванням висновків суду, викладених у даній справі та прийняти відповідне рішення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач проходить військову службу за призовом по мобілізації та з 11.08.2022 зарахований до складу Військової частини НОМЕР_2 .
Позивач звернувся до командира 66 запасної роти з рапортом від 24.20.2024 про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", тобто через сімейні обставини або інші поважні причини, а саме у зв"язку з необхідністю здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи. 
До рапорту додано копії підтверджуючих документів.
Вказаний рапорт разом із додатками до нього зареєстрований за вх.№17598 від 13.11.2024.
На зворотній стороні вказаного рапорту міститься запис офіцера юридичної служби Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 зі змістом: "Підстави звільнення не підтверджено. Надано відповідь вих.№8485 від 14.11.24 р."
Згідно зі змістом листа Військової частини НОМЕР_1 від 14.11.2024 за вих. №8485 позивачу повідомлено, що до рапорту не долучені належні, передбачені чинним законодавством документи, які б у своїй сукупності підтверджували наявність такої сімейної обставини, оскільки необхідність постійного догляду за батьком повинна підтверджуватись відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. Також вказано, що до рапорту долучені належним чином засвідчені документи: паспорт, картка платника податків, свідоцтво про народження брата - ОСОБА_3 , з яких вбачається, що заявник не є єдиною особою, яка може здійснювати постійний догляд за вказаною особою. Довідка, що видана командиром полку поліції особливого призначення «КОРД» (стрілецький) ГУНП в Київській обл. від 09.08.2024 р. вих. №106 про те, що ОСОБА_3 проходить службу в Національній поліції України не може розглядатись Військовою частиною НОМЕР_1 , як документ про відсутність даної особи, або потребу в постійному сторонньому догляду.
Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, відповідно до п. 2 п.п. «г» ч. 4 ст. 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
В силу ч. 12 ст. 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці, під час дії воєнного стану, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (в редакції яка діяла на час виникнення спірних відносин).
Таким чином, для звільнення військовослужбовця за вищезазначеною обставиною повинні бути дотримані наступні умови:
- за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи, яка потребує постійного догляду;
- за умови, коли особа з інвалідністю І чи ІІ групи потребує постійного догляду.
З рапорту про звільнення позивача та доданих до нього документів вбачається, що його ОСОБА_4 , згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААГ № 640661 від 09 липня 2024 року було встановлено ІІ групу інвалідності. В зазначеній довідці міститься запис про те, що останньому протипоказана важка фізична праця та тривала хода, проте не зазначено про необхідність здійснення за ним постійного догляду.
Позивачем до рапорту про звільнення надано до висновок лікарсько-консультативної комісії КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» від 18.09.2024 за №1524 в якому зазначено, що його батько потребує постійного стороннього догляду та висновок КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Чижівської сільської ради Звягельського району Житомирської області» №231 від 26.07.2024 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-2/о), відповідно до якого ОСОБА_4 , рекомендовано соціальну послугу - догляд вдома.
Щодо допустимості висновку лікарсько-консультативної комісії необхідно зауважити, що процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.2009.
Підпунктом 1 п.11 Положення про медико-соціальну експертизу встановлено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.
В свою чергу, відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом МОУ №189 від 09.04.2008, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.06.2021 за №731/36353, лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Потрібно також зазначити, що поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге коли надається такий догляд. В свою чергу, поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.
Підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що підставою для звільнення є саме необхідність здійснення постійного догляду. Жодного слова про систематичність, чи іншу періодичність такого догляду, у висновку, наданого позивачем, немає. Саме по собі поняття «догляд вдома» не є тотожним поняттю «постійний догляд», оскільки останнє передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.
З огляду на відсутність у висновку, складеного лікарсько-консультативною комісією КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» від 18.09.2024 за №1524 та висновку КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Чижівської сільської ради Звягельського району Житомирської області» №231 від 26.07.2024 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, відповідно до якого ОСОБА_4 рекомендовано соціальну послугу - догляд вдома, відтак позивач не надав військовій частині НОМЕР_1 доказів на підтвердження існування підстав для звільнення, визначених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, Положенням «Про медико – соціальну експертизу» затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317 (що діяла на момент спірних правовідносин, далі – Положення №1317) визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.
В силу пункту 3 Положенням «Про медико–соціальну експертизу» затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
За змістом підпункту 1 пункту 11 Положенням «Про медико–соціальну експертизу» затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317, міські, міжрайонні, районні комісії визначають: 
- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; 
- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.
Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням «Про медико–соціальну експертизу» затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317, є підстави для висновку, що така визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.
Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, то суд приходить до переконання, що такі повноваження можуть бути віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати висновки, зокрема, про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-2/о) з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг.
Беручи до уваги викладене, не може бути підставою для звільнення у випадку позивача - висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, оскільки такий висновок не може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за хворою людиною, оскільки стосовно підтвердження такого факту уповноваженим органом є інша установа.
Крім того, в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, суд дійшов висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою особою підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.
Відтак, оскільки позивач обґрунтовував існування правових підстав для звільнення висновком ЛКК, а не висновком МСЕК, хоча його батько старший 18 років, при цьому має статус особи з інвалідністю 2 групи, підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні.
Щодо визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо порушення строку та порядку розгляду рапорту позивача від 24.10.2024 з проханням клопотати перед вищим командуванням про звільнення її з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», слід зазначити наступне.
Твердження позивача щодо порушення військовою частиною НОМЕР_1 строку та порядку розгляду зазначеного рапорту не відповідає дійсності, оскільки зазначений рапорт було подано ОСОБА_1 своєму безпосередньому командиру 13.11.2024 про, що свідчить штамп про реєстрацію рапорту у військовій частині від 13.11.2024 за вх. №17598.
Відповідно до п. 6 Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України 06 серпня 2024 року № 531, усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.
Згідно з п. 8 Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику).
Пунктом 9 Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, розгляд паперового рапорту з питань звільнення військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту.
14 листопада 2024 року за вих. № 8485 військовою частиною НОМЕР_1 позивачу було надана відповідь про відмову у задоволенні його рапорту про звільнення, оскільки додані до рапорту документи не містять підстав для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який є особою з інвалідністю II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Позивачем, не заперечується факт отримання ним відповіді на рапорт про звільнення 14 листопада 2024 року. Таким чином, оскільки, як було зазначено вище, рапорт про звільнення позивачем було подано 13.11.2024, а відповідь отримано 14.11.2024, військовою частиною НОМЕР_1 не було допущено порушення строків та порядку розгляду рапорту, передбаченого Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України.
Враховуючи викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким в задволенні адміністративного позову відмовити.  

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Сушко О.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Мацький Є.М.    Залімський І. Г.