ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
06.04.2026	Справа № 910/1338/26	
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТКМ" про стягнення 281 310,40 грн

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2026 року Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТКМ" (далі - Товариство) 234 575,46 грн, з яких: 183 275,53 грн - пеня, 51 299,93 грн - штраф.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем покладених на нього зобов`язань за укладеним між сторонами договором поставки від 13 січня 2025 року № Т/СН-14/25 у частині своєчасної поставки товару.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11 лютого 2026 року вищенаведену позовну заяву Підприємства прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/1338/26 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання). 
27 лютого 2026 року через підсистему "Електронний суд" від Товариства надійшов відзив від 26 лютого 2026 року, у якому останнє проти задоволення позову заперечувало, оскільки, на його думку, заявлені штрафні санкції є надмірними й такими, що не відповідають фактичним обставинам, які склалися між сторонами. Крім того, позивач не надав жодних доказів того, що затримка у поставці товару спричинила тяжкі наслідки для його діяльності або завдала реальних збитків. Будь-які письмові претензії від позивача в порядку пункту 7.8. договору про сплату штрафних санкцій відповідач не отримував. Разом із відзивом Товариство подало клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій від вказаної дати, у якому просило суд зменшити заявлені до стягнення суми неустойки на підставі статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
17 березня 2026 року на адресу суду від позивача надійшла заява від 10 березня 2026 року № 1336/09/102/26 про збільшення розміру позовних вимог. У вказаній заяві позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача 281 310,40 грн, з яких: 230 010,47 грн - пеня, 51 299,93 грн - штраф. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17 березня 2026 року вказану заяву Підприємства прийнято до розгляду.
24 березня 2026 року через підсистему "Електронний суд" від Товариства надійшли письмові пояснення від 23 березня 2026 року, у яких останнє заперечувало проти заявлених в заяві про збільшення розміру позовних вимог сум пені, оскільки остання нарахована позивачем без урахування приписів частини 6 статі 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України). У цих же поясненнях відповідач також просив суд зменшити розмір заявлених до стягнення сум штрафних санкцій з огляду на їх надмірних характер.
Жодних інших заяв по суті справи або клопотань від сторін не надходило.
Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Враховуючи подання сторонами у даній справі заяв по суті спору, в яких останні висловили свої правові позиції, доводи та міркування щодо спірних вимог, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, в яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2025 року між Підприємством і Товариством було укладено договір поставки № Т/СН-14/25, за умовами якого останнє зобов`язалось поставити товар у кількості та за цінами, вказаними в додатку № 1 до цього правочину, а Підприємство - прийняти й оплатити обумовлену продукцію.
Цей договір підписаний повноважними представниками його сторін і скріплений їх печатками.
Відповідно до пункту 1.3. вказаного постачальник зобов`язується поставити товар на склад покупця відповідно до рознарядок, партіями, автомобільним транспортом, силами й засобами Товариства та за рахунок останнього, з оформленням первинних документів на умовах поставки DDP ("Інкотермс 2020").
За пунктом 2.1. договору його ціна становить 341 999,52 грн з ПДВ.
Поставка товару здійснюється постачальником протягом 15-ти робочих днів з дати направлення Підприємством письмової рознарядки на поставку конкретної партії товару, яка відправляється будь-яким способом, передбаченим договором. Письмова рознарядка на поставку конкретної партії товару направляється електронною поштою, що зазначена в реквізитах цього договору, та вважається отриманою постачальником у день її відправлення з електронної пошти покупця. Додатково оригінал письмової рознарядки на поставку конкретної партії товару може надсилатися поштовим відправленням (цінним листом з описом вкладення). Будь-який із зазначених способів направлення рознарядки вважається належним способом її направлення Товариству, якщо він містить умови про строк поставки, місце поставки, найменування й кількість товару, найменування покупця, номер і дату договору. Місце поставки товару - склад покупця за адресою: 65481, Одеська область, місто Южне (Південне), вулиця Берегова, 13. Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами видаткової накладної та товарно-транспортної накладної. Товар вважається поставленим у строк після підписання покупцем передбачених цим договором та чинним законодавством документів (пункти 4.1., 4.2., 4.4., 4.12. вказаного правочину).
Відповідно до пункту 6.3.1. договору Товариство зобов`язалось поставити товар у встановлений цим правочином строк з оформленням первинних документів.
Пунктом 7.3. договору визначено, що за порушення постачальником строку виконання зобов`язання (прострочення строку поставки товару, відмови від поставки товару повністю або поставки товару не в повному обсязі згідно письмової рознарядки покупця) з останнього стягується пеня в розмірі 0,5 % вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 15% вказаної вартості.
Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором, включаючи день виконання такого зобов`язання (пункт 7.5. договору).
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення їх печатками й діє до 30 червня 2025 року (включно), але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії останнього (пункти 11.1., 11.2. вказаного правочину).
У специфікації (додаток № 1 до договору) сторони погодили найменування товару, його характеристики, одинці виміру, кількість і загальну вартість.
Судом встановлено, що 9 квітня 2025 року на виконання умов вказаного правочину Підприємство направило відповідачу на адресу його електронної пошти, зазначену в договорі, а також засобами поштового зв`язку, рознарядку на поставку товару від 8 квітня 2025 року № 205-12/312 на загальну суму 341 999,52 грн з ПДВ (284 999,60 грн без ПДВ). Копія вказаної рознарядки з належними доказами її направлення відповідачу в установленому пунктом 4.1. договору порядку наявні в матеріалах справи. Факт направлення відповідачу вказаної рознарядки останнім у відзиві не заперечувався.
Судом встановлено, що обумовлений товар був поставлений Товариством частково та з порушенням встановленого строку, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: видаткових накладних: від 4 червня 2025 року № 95 на суму 190 557,05 грн з ПДВ, від 9 грудня 2025 року № 203 на суму 53 815,87 грн з ПДВ, - які підписані без жодних заперечень і зауважень уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками; а також копіями товарно-транспортних накладних з підписами уповноважених осіб і печатками вантажовідправника та вантажоодержувача: від 4 червня 2025 року № 95, від 9 грудня 2025 року № 203. Вказаний товар був прийнятий на склад позивача 6 червня 2025 року та 12 грудня 2025 року згідно з відповідними приймальними актами від вказаних дат № 2566 та № 1597, копії яких містяться у матеріалах справи. 
З матеріалів справи також вбачається, що поставлений за видатковою накладною від 4 червня 2025 року № 95 товар був оплачений Підприємством згідно з платіжною інструкцією від 9 липня 2025 року № 2935 на суму 190 557,05 грн (копія вказаного платіжного документа наявна в матеріалах справи).
Обумовлений договором та рознарядкою позивача товар на суму 97 626,60 грн на час розгляду судом даного спору Товариство не поставило. Докази зворотнього в матеріалах справи відсутні.
21 липня 2025 року та 14 серпня 2025 року позивач звертався до відповідача з відповідними листами від вказаних дат № 4410/04/205/25 та № 4958/205/25, у яких просив Товариство повідомити про можливість поставки обумовленого товару в повному обсязі, а також строки його поставки. Копії вказаних листів з належними доказами їх направлення відповідачу в установленому договором порядку наявні в матеріалах справи. Однак, відповіді на ці листи Товариство не надало.
Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 2 вказаної статті встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Стаття 663 ЦК України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Матеріалами справи підтверджується й відповідачем не спростовано факту поставки частини товару з порушенням передбаченого договором строку.
Частиною 1 статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
За змістом частин 1, 2 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.
Оскільки заявлений Підприємством розмір штрафу є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, позовна вимога про стягнення з відповідача штрафу в сумі 51 299,93 грн є обґрунтованою.
Разом із цим судом встановлено, що у своїй заяві про збільшення розміру позовних вимог та наведеному в ній розрахунку пені, позивач зазначив, що товар на суму 53 815,87 грн був поставлений відповідачем 18 грудня 2025 року, у зв`язку з чим Підприємство нарахувало пеню на вказану суму за період з 1 травня 2025 року по 18 грудня 2025 року.
Суд відхиляє посилання відповідача на приписи частини 6 статті 232 ГК України щодо неможливості нарахування пені понад шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, оскільки у пункті 7.5. договору сторони погодили інший (більший) строк такого нарахування, ніж встановлений вказаною нормою Кодексу. Крім того, зазначена штрафна санкція нарахована позивачем за прострочення негрошового зобов`язання, у той час як частина 6 статті 232 ГК України застосовується виключно у випадку порушення грошового зобов`язання.
Крім того, визначений у пункті 7.8. договору претензійний порядок врегулювання спору є додатковим, а не основним засобом правового захисту, і його використання чи невикористання жодним чином не впливає на можливість подання позову до суду та не є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Проте, судом встановлено, що відповідно до видаткової накладної від 9 грудня 2025 року № 203 на суму 53 815,87 грн і товарно-транспортної накладної від 9 грудня 2025 року № 203, товар на вказану суму був поставлений Товариством на склад Підприємства 9 грудня 2025 року та був прийнятий останнім 12 грудня 2025 року за відповідним приймальним актом від вказаної дати № 1597. Зазначене спростовує твердження позивача щодо поставки вказаного товару саме 18 грудня 2025 року.
Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача на положення пункту 7.5. договору щодо можливості врахування дня поставки відповідного товару до періоду прострочення, за який нараховується пеня, з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Разом із цим, у постанові Верховного суду в складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 6 лютого 2026 року в справі № 904/2953/24 викладено такий правовий висновок: "Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити. Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами".
Імперативними приписами статті 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як уже було зазначено судом, відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Отже, в силу вищевказаних імперативних приписів законодавства вбачається, що строк нарахування пені обчислюється виключно за період прострочення боржником виконання зобов`язання, до якого день фактичної поставки товару не входить. Іншого механізму нарахування пені ні приписами статті 549 ЦК України, ні іншими нормами чинного законодавства не встановлено.
У зв`язку з цим судом було здійснено власний розрахунок заявленої до стягнення пені. За розрахунком суду, обґрунтований розмір неустойки складає 226 366,89 грн, з яких: 58 139,92 грн - пеня, нарахована на вартість непоставленого товару в розмірі 341 999,52 грн за період з 1 травня 2025 року по 3 червня 2025 року; 142 355,92 грн - пеня, нарахована на вартість непоставленого товару в розмірі 151 442,47 грн за період з 4 червня 2025 року по 8 грудня 2026 року; 25 871,05 грн - пеня, нарахована на вартість непоставленого товару в розмірі 97 626,60 грн за період з 9 грудня 2025 року по 30 січня 2026 року. Відтак, вказана вимога підлягає задоволенню у встановленому судом розмірі. Вимога Підприємства про стягнення з Товариства 2 421,72 грн пені є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.
Щодо поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає таке.
Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тобто, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
При цьому, вирішуючи таке питання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Водночас доводи відповідача не спростовують наявності вини останнього в порушенні строку поставки товару.
Судом також враховано, що на час розгляду даного спору зобов`язання з поставки обумовленого договором товару на суму 97 626,60 грн відповідачем так виконано і не було й останнім не наведено будь-яких обґрунтувань і не подано жодних доказів на підтвердження поважності причин такого прострочення.
Докази на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на належне виконання ним своїх зобов`язань за договором, у тому числі направлення позивачу пропозицій щодо внесення змін до договору в частині строків поставки товару, або доказів повідомлення позивача про причини прострочення поставки товару, у матеріалах справи відсутні й відповідачем до суду подані не були.
У той же час згідно з частиною 1 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
При цьому розмір заявлених до стягнення з відповідача штрафних санкцій, який, як зазначало Товариство, є надмірними, зумовлений виключно безпідставним зволіканням останнього у виконанні покладеного договором обов`язку в частині повної та своєчасної поставки товару.
Оскільки відповідач не довів належними і допустимими доказами наявності передбачених законом виняткових обставин для зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій, беручи до уваги інтереси обох сторін, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищенаведеного клопотання Товариства.
Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин позовні вимоги Підприємства підлягають задоволенню частково.
Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТКМ" (02094, місто Київ, бульвар Верховної Ради, будинок 34; ідентифікаційний код 25391094) на користь Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" (65481, Одеська область, Одеський район, місто Південне, вулиця Берегова, 13; ідентифікаційний код 04704790) 51 299 (п`ятдесят одну тисячу двісті дев`яносто дев`ять) грн 93 коп. штрафу, 226 366 (двісті двадцять шість тисяч триста шістдесят шість) грн 89 коп. пені та 4 165 (чотири тисячі сто шістдесят п`ять) грн 60 коп. судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 6 квітня 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко