ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2026 року м. Дніпро Справа № 904/5142/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач), 
судді: Дармін М.О., Стефанів Т.В.
секретар судового засідання Солодова І.М.
представники сторін не з`явилися; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Техносервіс” на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 (повне рішення складено 29.09.2025, суддя Бєлік В.Г.) у справі № 904/5142/24
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Техносервіс”
про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4Т13826И від 18.12.2013 у розмірі 3 558 727,96 грн.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог
Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, у якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОСЕРВІС" заборгованість за кредитним договором №4Т13826И від 18.12.2013 у розмірі 3 558 727,96 грн., а також просить стягнути судові витрати, які складаються з 42 704,74 грн. судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем умов кредитного договору №4Т13826И від 18.12.2013 в частині оплати винагороди за користування кредитом у розмірі 3 558 727,96 грн.
2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 у справі № 904/5142/24 позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОСЕРВІС» на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 558 727,96 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 42 704,74 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини щодо проведення розрахунку та нарахування винагороди за користування кредитом в дату встановлення нульового поточного ліміту або в термін дострокового повернення кредиту відповідачу було відомо та погоджено в день підписання кредитного договору та додаткової угоди, а отже, неодноразово свідомо вчинялись дії щодо схвалення окремих пунктів договорів, у т.ч. пунктів п. 4.6. та 4.13 кредитного договору. Таким чином, сторони (банк та позичальник) погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техносервіс» звернулось через підсистему «Електронний суд» до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 у справі № 904/5142/24 та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції правильно зазначив умови кредитного договору № 4Т13826И від 18.12.2013, на підставі якого заявлено позов, у тому числі щодо винагороди. Однак суд не процитував, як саме Банком була визначена винагорода, в яких розділах кредитного договору.
Як визначено пунктом 4.1 Кредитного договору, плата за користування кредитними коштами за цим договором складається з відсотків за фіксованою процентною ставкою, згідно з пунктами 4.2, 4.3, та винагороди за користування кредитом, згідно з пунктом 4.5. Також відповідальність за порушення виплати винагороди передбачена тими ж пунктами кредитного договору, що і щодо процентів – 5.1. 
Водночас скаржник вказує, що суд не врахував істотні обставини справи, зокрема: 
(а) винагорода у сумі 3 558 727,96 грн. була нараховано Банком (з його слів) 14.09.2017, тобто у день повного погашення кредиту. В той же час у відповідача за кредитним договором винагорода не обліковувалась як заборгованість, кредит обліковувався як погашений; 
(б) Банк не повідомляв ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» про нараховану винагороду 3 558 727,96 грн. ні 14.09.2017, ні протягом 5 років, аж до вересня 2022 року включно, Суд вказав у оскаржуваному рішенні лише довід відповідача з цього приводу, але не вказав, що у судовому засіданні представник Банку підтвердив факт неповідомлення відповідача про нарахування винагороди, по вересень 2022 року включно. З цього приводу представник Банку зазначив, що Банк не зобов`язаний був за умовами кредитного договору повідомляти боржника про нарахування винагороди 14.09.2017 року, у день погашення кредиту; 
(в) вперше вимогу про погашення винагороди 3 558 727,96 грн. Банк направив ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» у вересні 2022 року; 
(г) з урахуванням змісту формули винагороди, її розрахування є неможливим на момент укладення кредитного договору, протягом дії кредитного договору, а можливо виключно після повного погашення кредиту (тіла кредиту, процентів, пені, тощо); 
(д) у судовому засіданні та у процесуальних документах представник Банку вказав, що за правовою природою винагорода є одночасно: 
- компенсаційною платою (до таких висновків прийшов і суд першої інстанції; 
- страхуванням ризиків знецінення національної валюти відносно долару США; 
- «хеджуванням» ризиків знецінення національної валюти відносно долару США; 
(є) у процесуальних документах у справі Банк зазначав, що винагорода була обумовлена тим, що відсоткова ставка за кредитом була заниженою, а Банк не мав можливості у зв`язку з законодавчими обмеженнями підвищувати відсоткову ставку у разі знецінення гривні відносно долару США; 
(ж) суд не вказав заперечення відповідача, та не надав їм оцінку, відносно: 
- відсоткова ставка за спірним кредитом не була заниженою, оскільки на вартість кредитних ресурсів в першу чергу впливає облікова ставка НБУ, яка у грудні 2013 року, на момент укладення кредитного договору становила 7,5% річних. Також на вартість кредитних ресурсів впливають депозити - а в гривневих депозитах не передбачалась винагорода у разі знецінення гривні відносно долару США; зазвичай банки заробляють, а не втрачають кошти на коливаннях курсів валют; 
- судова практики по винагороді різна, у тому числі чинні судові рішення, де суди прийшли до висновків про недійсність умов винагороди; вся судова практика відносно винагороди давня; чинна судова практика щодо кредитних договорів ґрунтується на тому, що суди повинні тлумачити умови договорів, визначати, в якому розділі містяться певні умови, та давати їм оцінку з точки зору справедливості та рівності сторін; 
- самостійно розрахувати винагороду позичальнику неможливо; наданий Банком розрахунок неможливо перевірити - в ньому взагалі відсутні арифметичні дії, які б можливо було перевірити. 
Також апелянт зазначає, що господарський суд не прийняв до уваги та не аргументував - чи є умови кредитного договору в частині винагороди справедливими, чи був Банк добросовісним при їх визначенні, чи не порушені принципи добросовісності, розумності, справедливості, що було б підставами для відмови у позов.
Апелянт зазначає, що плату за користування кредитом Банком у Кредитному договорі встановлено двома способами одночасно, а саме відсотки за фіксованою процентною ставкою за користування кредитом, виходячи з процентної ставки в розмірі 11,8 % річних та винагорода за користування кредитом згідно п.п А10., 4.5., 4.6. договору, визначення якої передбачено з використанням формули, до якої, включено також дані щодо офіційного курсу гривні до долару США. Тобто, призначення платежу за винагородою у відповідності до умов договору (операція) беззаперечно встановлено як плату за користування кредитними коштами, що абсолютно відповідає визначенню за чинним законодавством процентів. Відповідальність за порушення строків виплати винагороди у кредитному договорі також встановлено як за порушення строків виплати процентів, та міститься у одному пункті договору – п.5.1.
Скаржник звертає увагу, що за правилами ст.204 ЦК України, є те, як сам Банк її визначив у кредитному договорі (і умови договору є чинними, Банк їх не оспорював) - як плату за користування кредитом в тих же пунктах договору що і проценти, у тому числі щодо відповідальності – винагорода є процентами. Плата за користування кредитом є процентами за ст.ст.1054, 1056-1 ЦК України, що судом не спростовано.
З урахуванням механізму розрахунку винагороди, вказаному у договорі (формула з урахуванням зміни курсу гривні відносно долару США) винагорода може також трактуватись як сплата курсової різниці знецінення національної валюти відносно долара США. Розрахування винагороди є можливим виключно після повного погашення кредиту. Оскільки враховується поточний курс долару США відносно гривні на момент здійснення платежу за кредитом. 
Також відповідач наголошує, що як сам суд вказав умови кредитного договору: «при негативному значенні, сума винагороди «V» сплаті не підлягає». Це означає, що у разі стабільності гривні відносно долару США, або при зниженні курсу, який існував на момент укладення кредитного договору, нарахована винагорода буде становити від`ємне значення (тобто цифра зі знаком «-«) - то вона не підлягає сплаті. У дійсності це значить, що сума винагороди при розрахунку без знаку «мінус» - відсутня. 
На переконання апелянта, умови договору в частині винагороди фактично укладені під умовою- не відомо, чи настане ця умова - знецінення гривні відносно долару США. У будь-якому разі, наявне укладення договору в частині винагороди під умовою.
Скаржник зазначає, що суд не прийняв до уваги, що доводи Банку відносно правової природи винагороди є суперечливими (та суперечать змісту кредитного договору).
За таких обставин сторона відповідача наполягає - при невизначеності самого кредитора, який встановив умови договору щодо винагороди - Банку - винагороду необхідно розцінювати виключно так, як сам Банк вказав у договорі - плату за користування кредитом, що є тотожним процентам за визначенням ст.1056-1, 1048, 1054, 204 ЦК України. Суд вказані норми матеріального права порушив. 
Для відповідача не зрозуміло, як за таких обставин, за відсутності прострочення платежів за кредитом, на нього могла бути покладена відповідальність за знецінення гривні відносно долару США, якщо він не має жодного відношення до цього знецінення, а порушення зобов`язання відсутнє. 
Суд не прийняв до уваги, з урахуванням викладеного вище, порушення Банком доктрини venire contra factum proprium при визначенні умовами кредитного договору винагороди.
Крім цього, відповідач стверджує, що наданий Банком документ на вимогу суду не співпадав з розрахунком, який додано до позову. Розрахунок у справі № 904/5142/24 у розумінні вимог ГПК України (викладення арифметичних дій, внаслідок яких результатом є сума позову) - відсутній. 
5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Центрального апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ключові заперечення відповідача щодо недійсності та несправедливості умов Договору про винагороду (п.п. А.10, 4.1, 4.5, 4.6 та ін.) не можуть братися до уваги, оскільки ці обставини вже були предметом судового розгляду у справі № 910/272/25. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2025 у справі № 910/272/25 у задоволенні позову ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» було відмовлено повністю. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 у справі № 910/272/25 зазначене рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Вказані судові рішення набрали законної сили 10.06.2025. 
Позивач зазначає, що судами у справі № 910/272/25 встановлено та підтверджено: 
1. Дійсність умов Договору: Підстави для визнання недійсними пунктів щодо винагороди відсутні. 
2. Добровільність волевиявлення: відповідач, підписуючи Договір та численні додаткові угоди до нього (у 2014, 2015, 2016 роках), діяв вільно, був ознайомлений з умовами та свідомо погоджувався з ними. 
3. Законність правової природи винагороди: суди підтвердили, що винагорода не є процентами, а має компенсаційний характер, та її встановлення не суперечить принципу свободи договору (ст. 627 ЦК України).
Щодо правової природи винагороди (спростування доводів про «подвійну плату») позивач вказав, що цей аргумент спростовується як преюдиційними рішеннями у справі № 910/272/25, так і усталеною судовою практикою. Суд першої інстанції у рішенні від 16.09.2025 вірно зазначив, посилаючись на висновки Верховного Суду (зокрема, у постановах від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18, від 25.05.2022 у справі № 904/5314/20), що винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер. Її призначення – покрити витрати банку (хеджувати валютні ризики), понесені ним у зв`язку з наданням кредиту за пільговою, значно нижчою за ринкову, процентною ставкою (11,7% річних на момент укладення). Ані норми Цивільного кодексу України, ані норми Закону України «Про банки та банківську діяльність» або інших нормативно-правових актів України не містять заборони на встановлення таких додаткових платежів. У Постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 904/624/19 (яка стосується аналогічних умов Договору ПриватБанку) касаційна інстанція вкотре підтвердила, що така винагорода не є процентами, а її встановлення є законним.
Стосовно доводів апелянта про відсутність пільгової процентної ставки, позивач вказав, що апелянт в апеляційній скарзі вдається до маніпуляцій економічними поняттями, стверджуючи, що, нібито, ставка 11,7% не була пільговою, оскільки облікова ставка НБУ у грудні 2013 року становила 7,5%. 
Даний аргумент позивач вважає хибним та таким, що вводить суд в оману, з огляду на наступне: 
1. Підміна понять: апелянт ототожнює облікову ставку НБУ, яка є інструментом монетарної політики та слугує орієнтиром для вартості залучення рефінансування, з ринковою вартістю кредитних ресурсів для кінцевого позичальника. Ринкова ставка кредитування корпоративного сектору завжди є значно вищою за облікову ставку, оскільки включає в себе вартість залучених Банком депозитів, операційні витрати, премію за ризик неповернення та маржу банку. 
2. Реальні ринкові умови: як зазначалось Банком у поясненнях до суду першої інстанції, згідно з офіційною статистикою НБУ, середня ринкова ставка за кредитами для суб`єктів господарювання у той період коливалась у діапазоні 17,4% - 26,5%. На тлі цих показників, ставка у 11,7% була беззаперечно пільговою. 
3. Нерелевантність аргументу про депозити: довід апелянта про те, що у гривневих депозитах не було компенсації за знецінення, є юридично нікчемним. Структура пасивів Банку (депозити) та структура активів (кредити) є різними складовими банківської діяльності. Банк має повне право структурувати свої кредитні продукти таким чином, аби хеджувати (страхувати) власні валютні ризики в межах усього балансу. Саме таким інструментом хеджування і була винагорода, погоджена сторонами у Договорі, яка компенсувала надання кредиту за пільговою (неринковою) процентною ставкою. 
Таким чином, на переконання позивача, апелянт отримав значну економічну вигоду (низьку ставку), свідомо погодившись на компенсаційний механізм (винагороду) на випадок девальвації. 
Щодо нерелевантності судової практики, на яку посилається апелянт, позивач вказав, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 05.04.2023, оскільки вони є нерелевантними до спірних правовідносин. У справі № 910/4518/16 Велика Палата вирішувала правову проблему щодо можливості нарахування процентів за користування кредитом (ст. 1048 ЦК) поза межами строку кредитування. У даній справі № 904/5142/24 предметом стягнення є не проценти, а винагорода – окремий платіж з іншою правовою природою, яка має компенсаційний характер, що підтверджено судами у справі № 910/272/25 та практикою ВС у справах № 904/5748/18 та № 904/624/19.
Банк не нараховував винагороду поза межами строку кредитування. Винагорода була розрахована за період користування коштами, а строк її сплати, за погодженням сторін (п. 4.6 Договору), був встановлений на дату остаточного погашення (14.09.2017). Таким чином, апелянт здійснює підміну понять, намагаючись поширити висновки Великої Палати Верховного Суду щодо процентів на інший вид договірного платежу. 
Аргумент скаржника про недобросовісність Банку (venire contra factum proprium) позивач спростовує наступним: 
1. Відсутність обов`язку Банку інформувати. Ані Договором, ані нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку Банку (кредитора) окремо інформувати боржника про суму заборгованості чи надсилати йому рахунок, якщо строк виконання зобов`язання чітко встановлений у Договорі (п. 4.6). 
2. Обов`язок Боржника. Відповідач, як суб`єкт господарювання, був достеменно обізнаний про умови Договору, зокрема про п. 4.6 та п. 4.13, які встановлювали обов`язок сплатити винагороду та момент її розрахунку – дату встановлення нульового ліміту (14.09.2017). Як вірно зазначено судом першої інстанції (та підтверджено апеляційним судом у справі № 910/272/25), Відповідач, будучи обізнаним про свій обов`язок, міг і повинен був самостійно звернутися до Банку для уточнення суми розрахунку, однак не зробив цього.
3. Суперечлива поведінка відповідача: відповідач не просто знав про існування винагороди, але й неодноразово підтверджував цю умову, підписуючи додаткові угоди у 2014, 2015 та 2016 роках. Як вбачається з пояснень Банку (поданих у суді першої інстанції), відповідач підписував додаткові угоди від 03.11.2016 та 29.11.2016, якими встановлювався графік часткового погашення саме цієї винагороди. 
4. Висновки: таким чином, апелянт роками погоджувався з умовою, вчиняв дії щодо її визнання, знав про момент настання обов`язку, але не вчинив жодних дій для його виконання, а тепер, коли настав час остаточної сплати, заявляє про «несправедливість» та «недобросовісність» Банку. Це і є класичний приклад поведінки, що суперечить власним попереднім діям (venire contra factum proprium). 
Доводи апелянта про нібито неможливість самостійного розрахунку винагороди та неможливість перевірки розрахунку Банку позивач вважає маніпулятивними та спрямовані виключно на ухилення від відповідальності:
1.Формула є частиною Договору. Формула розрахунку була невід`ємною частиною Договору (п. А.10, п. 4.5), який відповідач, як суб`єкт господарювання, свідомо та добровільно підписав, погодившись з усіма його умовами. 
2.Дані для розрахунку є верифікованими. Усі складові формули базуються на об`єктивних та верифікованих даних, які були у повному доступі відповідача: Ai (різниця між видачею та погашенням): дані з банківських виписок по рахунках самого Відповідача; Ki та Kn (офіційний курс гривні до долара США): публічна інформація, що оприлюднюється НБУ; Pi (сума погашених процентів): дані з банківських виписок самого відповідача. 
3. Відсутність контррозрахунку. Банк надав до суду першої інстанції детальний розрахунок суми боргу разом із позовною заявою. Відповідно до ч. 3 ст. 165 ГПК України та принципу змагальності (ст. 74 ГПК України), якщо відповідач не погоджувався з арифметикою розрахунку, він був зобов`язаний надати власний контррозрахунок або клопотання про призначення експертизи. 
Стосовно строків позовної давності позивач пояснює, що відповідно до ст. 259 ЦК України, сторони (обидві – суб`єкти господарювання) мають право за домовленістю збільшити позовну давність. Сторони вільно погодили у п. 5.7 Договору 15-річний строк позовної давності для вимог про стягнення кредиту, процентів та винагороди. Суд першої інстанції вірно встановив, що строк сплати винагороди настав 14.09.2017. Банк звернувся з позовом у листопаді 2024 року в межах погодженого сторонами 15-річного строку.
6. Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.10.2025 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали господарської справи № 904/5142/24.
29.10.2025 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли матеріали господарської справи № 904/5142/24.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Техносервіс» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 у справі № 904/5142/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 04.03.2026 об 11:00 год.
На підставі розпорядження керівника апарату суду №173/26 від 03.03.2026, у зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Кощеєва І.М., протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2026 визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Стефанів Т.В., Дармін М.О.
03.03.2026 до Центрального апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОСЕРВІС» про призначення економічної експертизи у справі №904/5142/24, в якому відповідач просить призначити у справі № № 904/5142/24 судову економічну експертизу, проведення якої доручити Дніпропетровському НДІСЕ, попередивши експерта про кримінальну відповідальність. 
На вирішення експерта поставити наступне питання: 
1. Чи можливо за формулою, зазначеною у кредитному договорі № 4Т13826И від 18.12.2013 року, укладеному Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОСЕРВІС», розрахувати винагороду: 
(а) на момент укладення договору; 
(б) на момент повної сплати кредитних коштів, процентів?
Клопотання обґрунтоване тим, що Банк не додав до позову належний деталізований розрахунок винагороди, який було б можливо перевірити. В той же час можливість перевірити розрахунок позову та надати власний контррозрахунок є правом відповідача, яке у даному випадку не може бути реалізоване до надання позивачем деталізованого розрахунку. Оскільки відповідач віднайшов архівне листування щодо винагороди лише у лютому 2026 року, то він вважає, це є поважною причиною, чому відповідне клопотання не було заявлено в суді першої інстанції.
У судовому засіданні 04.03.2026 колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила по справі оголосити перерву до 16.04.2026 о 12:00 год., надати сторонам час для подачі до суду пояснень щодо розрахунків протягом десяти днів.
12.03.2026 до Центрального апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОСЕРВІС» про поновлення строку (за клопотанням про призначення економічної експертизи) у справі № 904/5142/24.
Відповідач вважає, що наявні підстави для поновлення строку щодо клопотання про призначення у справі № 904/5142/24 економічної експертизи, з наступних підстав. 
Одним з доводів апеляційної скарги є те, що, на думку відповідача, розрахунок у справі № 904/5142/24 у розумінні вимог ГПК України (викладення арифметичних дій, внаслідок яких результатом є сума позову) – відсутній
У лютому 2026 року, тобто вже коли справа розглядалась судом апеляційної інстанції, відповідачу стали відомі інші суттєві обставини щодо розрахунку Банком винагороди. 
ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» з архівних документів (доступ до якого був ускладнений в період воєнного стану) стало відомо про листування з Банком на момент погашення спірного кредиту щодо винагороди. Зокрема, 13.09.2017 ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» було направлено запит Банку щодо надання відомостей по сумах заборгованості підприємством за кредитом станом на 14.09.2017. Банк 19.09.2017 направив на адресу ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» листа, відповідно до якого станом на 18.09.2017 прострочена заборгованість за спірним кредитним договором складала 4 850 576,46 грн., з яких заборгованість за винагородою - 4 837 140,82 грн. та пеня 13 435,64 грн. 
04.10.2017 ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» направило на адресу Банку листа, в якому категорично відмовилось від сплати винагороди, посилаючись на її незаконність (копії листів надаються, оригінали будуть надані для огляду у судовому засіданні). 
В той же час сума винагороди відповідно до позовної заяви становить 3 558 727,96 грн., тобто більш ніж на мільйон грн. менше, ніж було нараховано Банком у 2017 року. 
На переконання відповідача, вказані обставини свідчать про те, що навіть Банк не взмозі розрахувати винагороду за формулою, вказаною у кредитному договорі, у зв`язку з її складністю. Таблиця у форматі xl, тобто спеціальний інструмент, який використовується Банком для розрахунку, до кредитного договору та у наступному позичальнику не надавався. При цьому директор ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС», при якому здійснювалось листування з Банком в частині винагороди – звільнився 17.09.2019 та був обраний новий директор – Бойко І.В. (копія протоколу № 17/09-1 від 17.09.2019 року надається). Якій не були відомі обставини щодо вказаного вище листування з приводу винагороди. 
Відповідач наголошує, що вказані обставини є поважними та просить поновити строк щодо клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи.
Щодо клопотань Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОСЕРВІС» про призначення економічної експертизи у справі №904/5142/24 та про поновлення строку (за клопотанням про призначення економічної експертизи) у справі № 904/5142/24, колегія суддів дійшла висновку про відмову у їх задоволенні, враховуючи наступне.
Відповідно до статей 98, 99 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань. Як видно з зазначених норм права перед судовими експертами не ставляться правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.
В той же час, недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.
Проаналізувавши запропоновані відповідачем питання та матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності у призначенні експертизи, оскільки наявні у справі докази є достатніми для вирішення спору по суті, а відповідачем не доведено неможливості перевірки відповідних розрахунків без залучення спеціальних знань.
Крім того, відповідачем не надано обґрунтувань щодо неможливості самостійного отримання висновку експерта.
З огляду на приписи статей 13, 14, 42, 74, 80, 164 Господарського процесуального кодексу України законодавство покладає обов`язок з подання доказів на сторону у справі, зокрема разом із першою заявою по суті справи, сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.
Неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку з доведення у суді першої інстанції обставин, на які остання (сторона) посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не може бути компенсоване цим учасником судового процесу на наступних етапах розгляду справи (у судах апеляційної чи касаційної інстанцій). В іншому випадку зазначене могло б призвести і до безпідставного скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
При цьому, необхідно враховувати, що у випадку призначення експертиз на стадії апеляційного провадження та отримання відповідних експертних висновків, у справі з`являться нові докази, яких не було в суду першої інстанції.
Відповідно до приписів частин 1, 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).
Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у цьому разі – відповідача).
При цьому за імперативним приписом частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Окрім того, апеляційний суд зауважує, що системний аналіз статей 80, 269, пункту 6 частини 2 статті 268 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення, повинні існувати на момент розгляду спору судом першої інстанції, і саме на відповідача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з відзивом на позовну заяву або ж з поданням апеляційної скарги, якщо такі докази подаються апелянтом в суді апеляційної інстанції (відповідно до пункту 4 частини 2 статті 263 ГПК України, з відзивом на апеляційну скаргу для інших сторін, що не є апелянтами).
Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.
Сам лише факт подання стороною клопотання про поновлення строку не зобов`язує суд автоматично відновити цей строк, оскільки клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги з огляду на положення статті 256 ГПК України повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку.
Поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. При цьому ГПК України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку, тобто у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
Заява (клопотання) про виклик свідка, клопотання про проведення експертиз, як і клопотання про витребування оригіналів доказів повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються апеляційному господарському суду на загальних підставах).
Відповідачем не було подано клопотання про призначення експертизи разом з апеляційною скаргою та не доведено наявності об`єктивних причин, які унеможливили його подання у суді першої інстанції чи при поданні апеляційної скарги.
При цьому, обґрунтування клопотання відповідача про поновлення строку (за клопотанням про призначення економічної експертизи) у справі № 904/5142/24 про підстави несвоєчасного подання такого клопотання, судом апеляційної інстанції оцінюється критично і не може трактуватися як об`єктивна причина пропуску строку на подачу клопотання про призначення економічної експертизи.
За таких обставин підстави як для призначення судової експертизи, так і для поновлення процесуального строку відсутні.
Відтак, клопотання відповідача задоволенню не підлягають.
16.03.2026 від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Центрального апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» на виконання протокольної ухвали суду у справі № 904/5142/24 від 04.03.2026 надано додаткові пояснення у справі щодо розрахунку винагороди за кредитним договором №4Т13826И від 18.12.2013.
26.03.2026 до Центрального апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшли заперечення представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОСЕРВІС» на додаткові письмові пояснення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у справі № 904/5142/24 (щодо розрахунку винагороди).
15.04.2026 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОСЕРВІС» до ЦАГС надійшли додаткові пояснення у справі № 904/5142/24.
У судове засідання 16.04.2026 представники сторін не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином (т. 3, а.с. 157-159).
Представник позивача – адвокат Канципа Є.С. під`єднався до відеоконференції, однак, було відсутнє зображення сторони та звук, про що складено Акт “Щодо відсутності можливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції” від 16.04.2026.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 ГПК України).
У судовому засіданні 16.04.2026 колегією суддів підписана вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.
7. Встановлені судом обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи, що 18.12.2013 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк “ПРИВАТБАНК”, правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” (позивач, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕХНОСЕРВІС” (відповідач, позичальник) було укладено кредитний договір № 4Т13826И (надалі - кредитний договір).
З урахуванням змін та доповнень до кредитного договору, які вносилися додатковими угодами від 18.12.2014, від жовтня 2015 року, від 26.01.2016, передбачені наступні умови кредитування:
- вид кредиту - відновлювальна кредитна лінія - кредит, що надається позичальнику частинами, або повністю до дати, зазначеної в пункті 1.2, в межах ліміту договору, в тому числі після часткового або повного погашення кредиту, таким чином, щоб фактична заборгованість за кредитом не перевищувала встановлений ліміт кредитного договору (пункт А.1 кредитного договору);
- ліміт кредитного договору - 1 473 000,00 грн на наступні цілі: фінансування поточної діяльності (пункт А.2 кредитного договору);
Встановлений поточний ліміт:
26.09.2016 - 1 440 000,00 грн;
03.09.2017 - 1 000 000,00 грн;
14.09.2017 - 0,00 грн.
- строк повернення кредиту: дати згідно графіку зменшення поточного ліміту підп.А.2.1 (пункт А.3, 1.2. кредитного договору).
Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі згідно п. А.1, з лімітом і на цілі, зазначені в п. А.2 цього договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим договором строки.
Відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору банк зобов`язується надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів в межах суми, обумовленої п. 1.1.
Згідно з пунктом 2.2.5 кредитного договору позичальник, окрім іншого, зобов`язується сплатити банку винагороду у відповідності з пунктами 4.5, 4.7, 4.15 цього договору.
Як визначено пунктом 4.1 кредитного договору, плата за користування кредитними коштами за цим договором складається з відсотків за фіксованою процентною ставкою, згідно з пунктами 4.2, 4.3, та винагороди за користування кредитом, згідно з пунктом 4.5.
Пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом відповідно до пункту А.10, згідно з яким винагорода за користування кредитом розраховується за неведеною в цьому пункті формулою, в якій:
Ai - різниця між сумою видачі та сумою погашення кредиту за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і";
D - базис днів у році для розрахунку процентів - 360 днів;
Ki - офіційний курс гривні до долара США на визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і";
Кп - офіційний курс гривні до долара США на день розрахунку;
Pi - сума погашених процентів за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і";
Rj - числове значення фіксованої процентної ставки за договором, що діє на визначену, яка відповідає порядковому номеру дня "i";
Sn - вхідне сальдо на день розрахунку;
V - сума винагороди за користування кредитом;
i - порядковий номер дня в історії кредитного договору;
n - порядковий номер дня в історії кредитного договору, на який здійснюється розрахунок винагороди.
При негативному значенні, сума винагороди "V" сплаті не підлягає.
При достроковому повному погашенні зобов`язань за договором (кредиту відсотків винагороди за користування кредитом), подальший розрахунок винагороди за користування кредитом відбувається відповідно до зазначеної формули, де наступні обороти, після повного погашення зобов`язань розглядаються, як початкові, "n" і "і" набувають нові первинні значення.
Згідно з пунктом 4.6 кредитного договору сума винагороди за користування кредитом (п. 4.5) сплачується в дату встановлення нульового поточного ліміту (підп. А.2.1), або в день дострокового повернення кредиту (підп. 2.4.1). При несплаті винагороди за користування кредитом у вказану дату, несплачена винагорода вважається простроченою.
Пунктом 4.13 кредитного договору передбачено, що розрахунок та нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в дату встановлення нульового поточного ліміту (підп. А.2.1) або в термін дострокового повернення кредиту (п. 2.4.1).
Відповідно до пункту 5.7 кредитного договору термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені та штрафів за цим договором встановлені сторонами тривалістю у 15 років.
Так, згідно виписок банку між позивачем та відповідачем за період з 18.12.2023 по 23.01.2024 банк надав позивальнику грошові кошти в розмірі 1 592 000, 00 грн, які останнім повернуті в повному обсязі 14.09.2017, а також сплачено 666 552,26 грн відсотків за користування кредитом та 3 003,71 грн пені.
Свої зобов`язання за Кредитним договором Банк виконав та надав Позичальнику узгоджену договором суму кредиту.
14.09.2017 Позичальником були перераховані кошти для погашення кредиту та нарахованих процентів, які були зараховано в погашення основної суми боргу та процентів, що підтверджується випискою з рахунків, платіжними дорученнями та меморіальними ордерами. 
Позивач зазначає, що заборгованість за винагородою за користування кредитом в сумі 3 558 727,96 грн Відповідачем не сплачувалася та залишається непогашеною, що й стало причиною спору.
8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, зокрема є, договори та інші правочини.
У частині 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
В силу положень ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит) в будь-якій валюті. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.
Факт укладення між АТ КБ "ПриватБанк" як позикодавцем та відповідачем як позичальником кредитного договору від 18.12.2013 №4Т13826И та погодження винагороди за п. 4.5, відповідно до якого позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом у розмірі визначеними пунктом А.10. - сторонами не заперечується.
Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Доводи апелянта щодо недійсності та несправедливості умов Договору про винагороду (п.п. А.10, 4.1, 4.5, 4.6 та ін.) вже були предметом судового розгляду. 
Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2025 у справі №910/272/25 було відмовлено у задоволенні позову ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», за яким просив суд визнати недійсними пункти А.10, 4.5, 4.6, 4.13 повністю, п.п. 4.1, 4.8, 4.9, 4.10, 5.1, 5.7, 5.8 - в частині винагороди за користування кредитом за кредитним договором №4Т13826И від 18.12.2013, із внесеними додатковими угодами змінами, укладеними між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач та позивачем.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 у справі № 910/272/25 зазначене рішення суду першої інстанції було залишено без змін. 
Вказані судові рішення набрали законної сили 10.06.2025. 
Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що спірний кредитний договір та додаткові угоди до цього договору є чинними і є обов`язковими до виконання обома сторонами.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що незгода позичальника з умовою договору про нарахування та сплату винагороди, на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання додаткових угод до договору, а також незгода з цими умовами іншої заінтересованої особи, не є підставами для визначення умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, в тому числі і під час розгляду заяви кредитора про грошові вимоги до боржника, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 у справі №904/2073/19).
Касаційний господарський суду у складі Верховного Суду в постанові від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18, вирішуючи питання щодо правової природи винагороди за користування кредитом за погодженою позичальником та банком (АТ КБ "ПриватБанк") у договорі формулою, дійшов висновку, що винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є безперечно дохід банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.
За умовами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню к цей строк (термін).
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання, у відповідності до частини першої статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За вимогами частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з умовами кредитного договору (пункти 4.5, 4.6, 4.13), обов`язок зі сплати винагороди за користування кредитом виникає у дату встановлення нульового поточного ліміту або у день дострокового повернення кредиту.
14.09.2017 Позичальником були перераховані кошти для погашення кредиту та нарахованих процентів, які були зараховано в погашення основної суми боргу та процентів, що підтверджується випискою з рахунків, платіжними дорученнями та меморіальними ордерами. 
З огляду на умови п. 4.5, 4.6. договору нульовий ліміт було встановлено 14.09.2017, що є моментом нарахування та строком виконання відповідного грошового зобов`язання.
Разом з тим, відповідачем не надано доказів сплати винагороди за користування кредитом у визначений договором строк, у зв`язку з чим таке зобов`язання є невиконаним, а відповідач - таким, що прострочив його виконання.
Нерозуміння природи договору, складність розрахунку, не звільняє сторони від обов`язку його виконання.
Доводи апелянта щодо складності формули розрахунку не спростовують самого факту існування погодженого сторонами грошового зобов`язання та не свідчать про його невизначеність, оскільки порядок обчислення винагороди прямо передбачений умовами договору.
Підписавши кредитний договір та додаткові угоди до нього, позичальник надав свою згоду на сплату усіх зазначених у них платежів (процентів та винагороди), які були визначені за взаємною згодою сторін та недійсними не визнані.
Колегія суддів ураховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25 травня 2022 року у справі 904/5314/20, відповідно до якої Верховний Суд вбачив підстави для відступу від правового висновку, викладеного у постанові від 21.07.2021 у справі № 910/14918/20, у якій касаційний суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій щодо відхилення грошових вимог банку до боржника в частині нарахованої винагороди за користування кредитом із огляду також і на те, що свобода договору передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів, чого не вбачається з редакції формули винагороди, яка залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки, має значну кількість змінних величин, з яких не можливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту, а також, не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що сама по собі наявність складної формули розрахунку винагороди (курс валюти, залишок заборгованості, проценти тощо), не є безумовною підставою для висновку про невідповідність таких умов договору вимогам законодавства чи неможливість визначення розміру зобов`язання, якщо сторони погодили такі умови при укладенні договору.
Отже, аргументи апеляційної скарги зводяться фактично до незгоди з умовами договору та способом розрахунку винагороди, однак, такі доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин порушення грошового зобов`язання та не містять належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності заборгованості.
За встановлених обставин та норм чинного законодавства, оскільки умови кредитного договору, за якими позичальник зобов`язався сплатити банку винагороду за користування кредитом за встановленою формулою є чинними, суд апеляційної інстанції, дослідивши деталізовані розрахунки винагороди відповідно до п.4.5 кредитного договору та за відсутності сумнів щодо їх правильності, вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за винагородою банку за користування кредитом у розмірі 3 558 727,96 грн.
9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Скаржник, звертаючись з апеляційною скаргою, не довів неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
10. Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно з вимогами ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282-284, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Техносервіс” на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 у справі № 904/5142/24 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 у справі № 904/5142/24 – залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 22.04.2026

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін

Суддя Т.В. Стефанів