Справа № 466/6146/24 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є. 
Провадження № 22-ц/811/4093/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року та на додаткове рішення цього ж суду від 18 листопада 2025 року у складі судді Зими І.Є. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Управління патрульної поліції у Львівській області, про відшкодування збитків,-
встановив:

У червні 2025 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , з участю третьої особи Управління патрульної поліції у Львівській області, про відшкодування збитків, просили про стягнення 25 502,64 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та судових витрат.
Вимоги обґрунтовані тим, що 05.10.2022, о 13.10, на перехресті вул. Голубовича - вул. Головацького у м. Львові, відбулося зіткнення автомобіля Ford Focus, НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , з автомобілем Citroen Xsara Picasso, НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . 
Автомобіль Citroen Xsara Picasso належить ОСОБА_2 .
На водія ОСОБА_1 інспектором управління патрульної поліції у Львівській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 076409 від 05.10.2022 про притягнення його до відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП, як винуватця ДТП. 
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2023 року справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП провадженням закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Суд звернув увагу, що згідно з Висновком експерта саме дії водія ОСОБА_3 були у причинному зв`язку з настанням ДТП. 
У результаті зіткнення, в автомобілі Citroen Xsara Picasso, пошкоджено: задній бампер (ліва сторона), заднє крило (ліва сторона) та заднє ліве колесо, що підтверджується копією схеми місця ДТП, складеною поліцейським Управління патрульної поліції у Львівській області. 
Після набрання законної сили постановою Франківського районного суду м. Львова від 09.10.2023, позивачі звернулися до Страхової компанії «Універсальна» щодо виплати страхового відшкодування по дорожньо-транспортній пригоді за участю водія ОСОБА_3 , відповідальність якого застрахована в зазначеній страховій компанії згідно полісу № АР/1868116 від 16.01.2022.
29 лютого 2024 року, ПРАТ "СК "Універсальна" прийнято рішення про відмову в здійсненні страхового відшкодування. 
28.03.2024 позивачі надіслали претензію відповідачу щодо добровільного відшкодування ним вартості заднього бампера згідно рахунку-фактури №2832 від 22.02.2024, виставленого сервісним центром кузовних ремонтів ТОВ "Ілта Львів" в сумі 25502 грн. 64 коп., що підтверджується копіями претензії з фіскальним чеком Укрпошти, однак, конверт із претензією відповідач не отримав, у зв`язку з закінченням його терміну зберігання, конверт повернутий. Позивачі вважають, що ОСОБА_3 зобов`язаний відшкодувати власнику автомобіля, ОСОБА_2 , вартість заднього бампера разом з його заміною в сумі 25502 грн. 64 коп., який він пошкодив в результаті скоєння з його вини ДТП 05.10.2022, просили позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління патрульної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди в розмірі 25 502 грн. 64 коп. - відмовлено.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 , у справі 466/6146/24, адвоката Луки Тараса Миколайовича, про стягнення витрат на правничу допомогу – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , 7 000 грн. (сім тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду по суті спору та додаткове рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Із рішенням суду по суті спору не погоджуються, вважають таке необ`єктивним.
Зазначають, що відповідно до постанови Франківського районного суду м. Львова від 09.10.2023, саме дії водія ОСОБА_3 були у причинному зв`язку з настанням ДТП 05.10.2022 на перехресті вул. Гловацького тва Голубовича у м. Львові.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Ford Focus, НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «СК «Універсальна», згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/1868116.
Оглянувши автомобіль та встановивши відповідні пошкодження Citroen Xsara Picasso, НОМЕР_2 , страховиком прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування про що повідомлено листом від № 1363/24-101 від 29 лютого 2024 року.
Відмова мотивована присічним строком, який поновленню не підлягає.
Зазначає, що несвоєчасне звернення до СК «Універсальна» обумовлене тим, що після спірної ДТП ОСОБА_1 перебував у статусі винуватця.
При цьому, судове рішення у цій справі прийнято майже через рік після ДТП, тому позивачі звернулися до страхової компанії із пропуском однорічного терміну.
Покликається на те, що шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
Позивачі звернулися до офіційного представника компанії Citroen у Львові – ТзОВ «ІЛТА Львів» щодо заміни заднього бампера, згідно із рахунком-фактурою № 2832 від 22.02.2024, заміна такого становитиме 25502 грн. 64 коп.
Звертає увагу на те, що незважаючи на описку у прізвищі замовника у рахунку-фактурі, з такої чітко можна встановити, в якому автомобілі підлягає заміна заднього бампера, оскільки чітко зазначена марка автомобіля, модель, державний реєстраційний номер, він-код автомобіля, що відповідає технічному паспорту автомобіля.
Вважають, що вартість збитків, які б мав відшкодовувати винуватець ДТП, дорівнює вартості таких, які розраховані у рахунку-фактурі.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Стверджують, що ні відповідач, ні його представник не довели, що шкоду, яку завдав ОСОБА_3 при скоєнні ДТП 05.10.2022, завдано не з його вини.
Просять скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Стягнути судовий збір з відповідача.
05.12.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_3 - адвоката Луки Т.М. на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також судову практику, зазначає, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Зважаючи на той факт, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, вищевказана обставина є самостійною підставою для відмови у позові. Також, зі сторони позивачів на підтвердження розміру збитків заподіяних у ДТП, представлено рахунок-фактуру №2832 від 22.02.2024, з якого не можливо дійсно встановити, що відновлювальні роботи здійснювались на усунення саме тих пошкоджень, які виникли внаслідок ДТП чи за інших обставин. Акту виконаних робіт за ремонт автомобіля позивачами суду не представлено. Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24.10.2025 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 без задоволення.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що таке є упередженим та суперечливим, судом порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.
Стверджує, що районний суд задовольнив частково заяву без документально підтверджених витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
В якості доказу представлено копію Акту приймання виконаних робіт від 28.10.2025 та копію узгодження оплати правової допомоги від 27.10.2025, які підписані лише адвокатом Лукою Т.М.
Звертають увагу, що відзив на позовну заяву, як суду так і учасникам справи, представником відповідача не було подано.
Просять скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2025 року та відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.
22.12.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_3 – адвоката Луки Т.М. на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що ОСОБА_3 у зв`язку з розглядом зазначеної справи поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., беззаперечні докази чого надано суду першої інстанції. Зокрема, між відповідачем та Адвокатським об`єднанням «АК «ФАВОР» укладено договір про надання правової допомоги №01/29.08.2025 від 29.08.2025, просить додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18.11.2025 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 понесенні витрати на оплату послуг за професійну правничу допомогу надану у межах даної справи, докази чого будуть наданні суду протягом 5-ти денного терміну.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу на рішення суду по суті спору необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу на додаткове рішення задовольнити частково враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що за відсутністю висновку судового експерта щодо розміру матеріального збитку та наявності суперечностей з іншими доказами, наявними у матеріалах справи, врахувавши судову практику та визнавши рахунок-фактуру № 2832 від 22.02.2024 як неналежний, недопустимий та не достатній доказ у справі, що не дає можливість встановити дійсну вартість спричиненої шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Також суд вказав, що з тексту позовної заяви не зрозуміло за захистом яких порушених прав звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , та у який конкретно спосіб такі необхідно відновити.
Крім цього, врахувавши, що між ОСОБА_3 та адвокатським об`єднанням «АК «Фарвор» укладено договір про надання правової допомоги та представництво інтересів від 29.08.2025 та у зв`язку з розглядом справи ОСОБА_3 понесено витрати в розмірі 10 000 грн., а також заперечення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо заяви про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення з позивачів понесені відповідачем витрати на надання професійної правничої допомоги, суд ухвалив додаткове рішення, яким частково задовольнив подану заяву та стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн. 
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Судом встановлено такі юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.
05.10.2022, о 13 год. 10 хв., у м. Львові на перехресті вул. Голубовича - Головацького мала місце ДТП за участю транспортного засобу «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 та автомобіля «Citroen Xsara», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 .
Згідно із протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 076409 від 05.10.2022 ОСОБА_5 не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, внаслідок чого скоїв зіткнення з транспортним засобом Ford Focus д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , у результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Дії ОСОБА_1 кваліфіковані як порушення вимог п. 2.3.б Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП.
В свою чергу, постановою Франківського районного суду м. Львова від 09.10.2023у справі №465/6152/22, справу про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, – провадженням закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Зі змісту постанови Франківського районного суду м. Львова від 09.10.2023 слідує, що у ході розгляду адміністративної справи № 465/6152/22 встановлено, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адмінправопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, зокрема, дана обставина підтверджується висновком експерта за № 4143-Е від 21.07.2023, виконаним згідно постанови суду, з якої вбачається, що винним у ДТП є ОСОБА_3 .
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 , була застрахована у ПрАТ «СК «Універсальна», згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AP/1868116. 
27.02.2024 позивачі звернулися до ПрАТ Страхової компанії «Універсальна» щодо виплати страхового відшкодування по дорожньо-транспортній пригоді за участю водія ОСОБА_3 , відповідальність якого застрахована згідно полісу № АР/1868116 від 16.01.2022.
29.02.2024 ПрАТ "СК "Універсальна" прийнято рішення про відмову в здійсненні страхового відшкодування, підставою відповідного рішення є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого (а.с. 15). 
28.03.2024 позивачі надіслали претензію відповідачу щодо добровільного відшкодування ним вартості заднього бампера згідно рахунку-фактури №2832 від 22.02.2024, виставленого сервісним центром кузовних ремонтів ТОВ "Ілта Львів" в сумі 25502 грн. 64 коп., однак така залишилася без виконання зі сторони ОСОБА_3 (а.с. 16-17).
Звертаючись із позовними вимогами, позивачі свої доводи зводять до того, що відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний відшкодувати власнику автомобіля, ОСОБА_2 , вартість заднього бампера разом з його заміною в сумі 25502 грн. 64 коп., який він пошкодив в результаті скоєння з його вини ДТП 05.10.2022, позовні вимоги пред`явлені лише до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Управління патрульної поліції у Львівській області.
Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відповідно до ст. 386 ЦК України захист права власності забезпечується, в тому числі правом власника на відшкодування завданої йому майнової шкоди.
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (ч. 1 ст. 22 ЦК України).
Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди, натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.
Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
В свою чергу, регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Зокрема, види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 
Актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який був чинним до 01 січня 2025 року. Закон №1961-IV визнано таким, що втратив чинність Законом України 21 травня 2024 року № 3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 3720-IX). Згідно пункту 6 розділу VI Закону № 3720-IX договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення вдію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону […..]. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами).
З огляду на дату настання страхового випадку (05 жовтня 2022 року) та дату укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, до правовідносин сторін у справі застосуванню підлягають положення саме Закону № 1961-IV.
Таким чином, спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та главою 82 підрозділу 2 розділу III ЦК України.
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).
Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.
Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.
Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
В свою чергу, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.
Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. 
В свою чергу, у ст.ст. 28, 29 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому страховиком у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.
Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.
Наведене вище дає підстави дійти висновку, що спеціальні норми ЗУ «Прообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Таким чином, дійсно основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
В свою чергу, ЗУ «Прообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить обов`язки осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), зокрема, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (ст. 35.1 закону).
При цьому, відповідно до ст. 37.1.4 цього закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Як зазначалося вище, із заявою про виплату страхового відшкодування позивачі звернулись лише 27.02.2024, у той час, як спірна ДТП мала місце 05.10.2022.
З матеріалів справи та доводів сторони позивачів слідує, що ціна позову становить 25502,64 грн., що розрахована як вартість заднього бампера згідно рахунку-фактури №2832 від 22.02.2024, сервісним центром кузовних ремонтів ТОВ "Ілта Львів".
Зазначена сума і є розміром страхового відшкодування на який потенційно претендували позивачі.
Більше того такий розмір страхового відшкодування є у межах ліміту відповідальності ПрАТ Страхової компанії «Універсальна», як страховика ОСОБА_3 , однак у виплаті такого, як зазначено вище, позивачам відмовлено.
Відмову ПрАТ Страхової компанії «Універсальна» у виплаті страхового відшкодування, позивачі у судовому порядку не оскаржували, позовних вимог до вказаного страховика у межах даного судового провадження не пред`являли. 
Таким чином, виключною правовою проблемою у межах даного апеляційного провадження є питання можливості покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача ОСОБА_3 у відповідному розмірі з врахуванням відмови у виплаті страхового відшкодування потерпілому, його страховиком.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц (провадження № 61-38365св18) зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.
Колегія суддів розділяє доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що формуючи судову практику, касаційна інстанція неодноразово звертала увагу на помилковість висновків судів про альтернативне право потерпілого обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування, оскільки у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц. 
В свою чергу, пинцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу.
Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника".
Відповідно до правової позиції, що викладена у постанова Верховного Суду від 02.04.2025р. у справі №756/5460/23, касаційний суд акцентує увагу, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
Колегія суддів виходить з того, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. 
Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
За наведених обставин і сталої судової практики Верховного Суду можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.
Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, -належного відповідача.
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги.
Зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 , як водія транспортного засобу Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «Універсальна», відтак останнє, як страховик винної особи, мало б відповідати за заподіяну третім особам шкоду, оскільки є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.
Поряд з цим, оскільки позивачі не отримали регламентної виплати (страхового відшкодування) від страховика, натомість усю суму шкоди, а не різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, намагаються покласти на відповідача, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення по суті спору відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
В свою чергу, позивачі також оскаржують додаткове рішення, яким вирішено питання судових витрат та стягнуто такі на користь відповідача, понесені ним на професійну правничу допомогу.
Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, колегія суддів констатує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші обставини. Гонорар має бути розумним та врахований витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, про що зазначено вище.
Зокрема, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З матеріалів справи вбачається, що подаючи пояснення по справі представник Лука Т.М. просив про відмову у задоволенні позовних вимог та стягнення з позивачів на користь відповідача судових витрат, зазначаючи що вартість одієї годи роботи адвоката становить 2000,00 грн. (а.с. 110-128).
До пояснень додано копію договору № 01/29 від 29.08.2025 про надання правової допомоги та представництво інтересів, а також Ордер № 1370892 на надання правничої допомоги (а.с. 131-132).
Позивачі просять скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2025 року та відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки заяву, на їх думку, районний суд задовольнив частково без документально підтверджених витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат.
Аналіз процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Так, положення ст. ст. 126, 134, 141 ЦПК України вказують на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом.
В свою чергу, рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову у цій справі, ухвалено судом першої інстанції 24.10.2025.
При цьому, заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. із узгодженням оплати правової допомоги та Актом приймання виконаних робіт, представником Лукою Т.М. подано 02.11.2025, що не відповідає ч. 8 ст. 141 ЦПК України (а.с. 184-184).
Зокрема, заява про ухвалення додаткового рішення, подана на дев`ятий день після ухвалення судом рішення по суті спору.
Таким чином, подавши заяву про ухвалення додаткового рішення, заявник пропустив п`ятиденний строк, відтак не у повній мірі дотримався порядку визначеного процесуальним законом, оскільки зробивши до закінчення судових дебатів відповідну заяву, докази (обгрунтування) на підтвердження понесених витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, не подав.
Як зазначив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 березня 2020 року у справі №520/8309/18, законодавцем визначено процесуальний наслідок не заявлення до закінчення судових дебатів вимоги на відшкодування судових витрат на правничу допомогу або подання доказів таких витрат із пропуском п`ятиденного строку з моменту винесення рішення у справі. В такому випадку суд залишає заяву сторони про винесення додаткового судового рішення без розгляду.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в ухвалах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі №750/14822/21, від 24 травня 2023 року у справі №446/2455/21.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Поряд з цим, чинним ЦПК України не передбачено можливість поновлення п`ятиденного терміну подання доказів розміру витрат на правову допомогу.
Вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються у спрощеному провадженні, де судових дебатів немає, про що йдеться у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі №817/1889/17.
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.
Таким чином, не надаючи правової оцінки наданим представником ОСОБА_6 доказам на підтвердження доводів про понесені судові витрати відповідачем, а також доводам позивачів про неналежність таких, на їх думку, колегія суддів приходить переконання, що подання заяви (із відповідним обгрунтуванням) з пропуском п`ятиденного строку після ухвалення рішення суду, свідчить про необхідність залишення такої без розгляду, що має наслідком скасування оскаржуваного додаткового рішення та свідчить про часткову підставність доводів відповідної апеляційної скарги.
Подаючи відзив на апеляційну скаргу на рішення суду по суті спору, представник відповідача Лука Т.М. просить про стягнення судових витрат на правову допомогу, однак доказів на підтвердження понесення таких, апеляційному суду, не подав, тому слідуючи диспозитивності, колегія суддів таке питання при ухваленні цієї постанови не вирішує.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення суду по суті спору – залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на додаткове рішення – задовольнити частково.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2025 року – скасувати.
Заяву представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Луки Тараса Миколайовича, про стягнення витрат на правничу допомогу - залишити без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 березня 2026 року.

Головуючий:   А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк